GEREBEN ÁGNES

POSZTSZOVJET FORGATÓKÖNYVEK

GEREBEN ÁGNES

POSZTSZOVJET FORGATÓKÖNYVEK

Utódállamok az ezredforduló után

© Gereben Ágnes, 2013

© Helikon Kiadó, 2013

Fotók: © David King Collection

Fotók: © Hoover Institution Archives

Fotók: © Magyarországi Ukránok Kulturális Egyesülete

Szakmailag lektorálta Csaba László akadémikus

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő Kovács Attila Zoltán

Olvasószerkesztő Várvédy Zoltán

Borítóterv Café Design, Romanek Imre

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-581-9

www.helikon.hu

ELŐSZÓ

Némi bátorság szükségeltetik ahhoz, hogy valaki könyvet írjon a volt Szovjetunió utódállamaiban a mi életünkkel, mindennapjainkkal egy időben zajló eseményekről. Hiszen a néha váratlan, máskor törvényszerű fejlemények napok, sőt néha órák alatt hozhatnak olyan változásokat, amelyek sok mindent módosíthatnak abból, ami ebben a könyvben szerepel. Ékes bizonyítéka ennek a Posztszovjet forgatókönyvek kéziratának már a megjelenése előtt göröngyössé vált útja. Miután a kiadóban, amelynek 2013 nyarán felajánlottam a kéziratot, hat hónapig senki nem talált időt az elolvasására, a Helikon Kiadóhoz fordultam. Hálás vagyok azért, hogy ott rögtön, örömmel hozzáfogtak a publikáció előkészítéséhez, s így évtizedes együttműködésünk immár a negyedik közös vállalkozással folytatódik.

Igen ám, csakhogy 2013 nyara és 2014 februárja között történt egy s más a posztszovjet térségben, s így egyebek mellett módomban állt kiegészíteni a képet a világszerte forradalomnak nevezett ukrajnai események krónikájával. Annál is inkább, mert e tekintetben nem csupán a szovjet utódállamok ellentmondásos fejlődéséről, hanem – Magyarországgal határos országról lévén szó – a hazánkra váró biztonságpolitikai kihívások szempontjából is információt nyerhetünk. Ami annak bizonyítéka, hogy „in vivo” mégiscsak informatív a posztszovjet térség fejleményeiről, azok hátteréről, mozgatórugóiról szólni. Már eredetileg is ezért vállalkoztam arra, hogy Az orosz kapcsolat és a FÁK tegnap, ma, holnap című könyvem után, 2010 óta immár harmadszor is megkíséreljem értelmezni azokat a politikai, társadalmi, gazdasági változásokat, amelyek a Szovjetunió felbomlása után Oroszországot és néhány stratégiailag fontos utódállamot ért civilizációs sokk nyomán végbementek. A megközelítés jellegéből adódóan a könyvben felhasznált információt elsősorban az orosz és angol nyelvű napi internetforrásokból merítettem, és hogy az olvasót ne terheljem az internetes keresőprogramok korában felesleges jegyzetekkel, csak nagyon ritkán, indokolt esetben hivatkoztam hazai vagy külföldi feldolgozásokra. A közép-ázsiai országokról, Azerbajdzsánról és a balti államokról szóló fejezetekhez felhasználtam a mai események mélyén munkáló, mégis alig ismert történelmi gyökerekről, valamint a Szovjetunió felbomlása óta eltelt időszak fejleményeiről korábban írt tanulmányaimat, hogy a távolabbi és a közelebbi múlt kontextusában vehessük szemügyre mindazt, ami körülöttünk történik. A névmutató remélhetőleg segíti majd a tájékozódásban az egy-egy régió, esemény, konkrét személy iránt érdeklődőket.

A Kreml számára kínos meglepetéseket hozó 2011/2012. évi oroszországi választásokról szóló első rész után szó lesz a régi és az új, „hálózati” oligarchák nemzedékéről, az orosz gazdasági expanzióban játszott szerepükről. Ehhez az olvasó kitartó figyelmét kell kérnem, noha tudom, hogy hellyel-közzel fárasztó alig ismert vagy ismeretlen politikusok, háttéremberek, „kebelbeliek” pályáját követni. Enélkül azonban biztosan nem érthetjük meg a mai Oroszország politikai, gazdasági életének mozgatórugóit és trendjeit. A könyvben igyekszem felvázolni az orosz és a világgazdaság kölcsönkapcsolatának néhány mozzanatát. A következő rész pedig az energetikáról szól, amellyel kapcsolatban rengeteg tévedés, ténynek vélt feltételezés él a magyar közvéleményben. Ezután a balti országok és a szovjet múlt attribútumait máig őrző utódállamok közül a számunkra talán legfontosabbak – Ukrajna, Azerbajdzsán és három közép-ázsiai köztársaság – elmúlt években megtett nehéz útjának gyakran ellentmondásos stációit rögzítettem.

Nagyon hálás vagyok Csaba László professzor úrnak, aki megtisztelt azzal, hogy a kézirat szakmai ellenőrzésére vállalkozott. Ezúttal szeretném megköszönni a hazai és a külföldi média – elsősorban a portfolio.hu, az Inforádió, a Gazdasági Rádió, a Lánchíd Rádió, a Magyar Televízió – folyamatos érdeklődését, amely az események követésére ösztönzött. Időről időre hosszabb tanulmányokat is publikálhattam a témában a Valóság, a Hitel, a Magyar Szemle, a New Hungarian Quarterly, a Polgári Szemle – vagyis Tőkéczki László, Papp Endre, Falusi Márton, Granasztói György, Lentner Csaba – jóvoltából. Kovács Attila Zoltán, a Helikon Kiadó irodalmi vezetője alig néhány héttel a Megtorlások a Szovjetunióban című könyvem megjelenése után a szerzőt lelkesítő örömmel mondott „igen”-t az újabb közös munkára, amit ezúttal is köszönök. Hálás vagyok Szájer Józsefnek és egykori kedves tanítványomnak, Baranyay László volt MFB-elnöknek, Nyiri Jánosnak, az írásaimat szinte mindig azonnali érdemi reflexióval fogadó kommunikációs vezetőnek, Mészáros Józsefnek, a Barankovics Alapítvány vezetőjének és Ferencz Szabolcsnak, a MOL-csoport ügyvezető igazgatójának, akik elemzéseimet olvasva a napi 5-6 órában szerzett friss információ logikai keretbe rendezésére és értelmezésére késztettek. A szöveg megalkuvást nem tűrően szigorú olvasója pedig, mint negyven álló esztendeje mindig, ezúttal is Kun Miklós volt.

Budapest, 2014. február 19-én

I. A PÉTERVÁRIAK OROSZORSZÁG ÉLÉN

A ráérős, szemlélődő szláv mentalitás képviselőinek tekintett moszkvai hatalmi elit ellen Oroszországban két évszázada folyó háborúban az ezredfordulón elsöprő győzelmet arattak a magukat hagyományosan – bár mint látni fogjuk, nem a mélyben munkáló, meghatározó alapértékek tekintetében – nyugatias felfogásúnak valló, célratörő „szentpéterváriak” azzal, hogy Borisz Jelcin nyomába lépve megszerezték az uralmat egész Oroszország felett.

Első dolguk volt, hogy sorra megszerezzék a legfontosabb gazdasági pozíciókat, köztük az addigra nagyrészt magánvállalatokba kiszervezett állami Gazprom irányítását. Késlekedés nélkül, kőkemény eszközökkel maguk mögé állították a fegyveres erőket, amelyek tábornoki kara a saját embereinek tekintette a politikai elitnek a volt KGB-ben szocializálódott, negyvenegynéhány éves képviselőit. Annak ellenére is, hogy Vlagyimir Putyinnak a KGB felderítőjeként szerzett rangjára utalva eleinte még néhányan csípős megjegyzéseket engedtek meg maguknak „a generálisok feletti uralomra vágyó alezredesről”. (1999 végén, röviddel az előtt, hogy Borisz Jelcin váratlanul bejelentette lemondását és átadta az elnöki hatalmat korábban háttérbe húzódó, a világsajtóban addig viszonylag ritkán emlegetett miniszterelnökének, Vlagyimir Putyin viccesen azt találta mondani szűkebb körben, hogy a KGB egyik utódszervezete, az FSZB „operatív tisztjeinek egy csoportja, amely »az Oroszországi Föderáció kormánya fedésben dolgozik«, sikeresen teljesíti feladatát”.)

„A generálisok feletti uralomra vágyó alezredesekre” tett megjegyzéseknek nagyon hamar vége szakadt. Olyannyira, hogy az Oroszországban „váll-laposok” néven emlegetett kör tagjai nyilvános tiltakozás nélkül vették tudomásul az új államfő döntését, amellyel egy régi szentpétervári barátja, a számára annak idején a nevezetessé vált Tó üdülőfaluban nyaralót találó Viktor Zubkov vejét, a civil Anatolij Szergyukovot nevezte ki a hadügyi tárca élére.{1} (Az örökké rosszkedvű, bizonytalanságát gyakran agresszivitással leplező Viktor Zubkov a 2007/2008 fordulóján kialakult interregnumban mint abszolút megbízható ember később egyenesen az atomnagyhatalom miniszterelnöki székébe repült. Mindmáig a száz legbefolyásosabb orosz politikus egyike, aki – esetenként alighanem strómanként – a hatalmi piramis csúcsán tölt be fontos tisztségeket, egyebek mellett mint a Gazprom Budapesten is többször tárgyaló igazgatótanácsi elnöke. Pályájáról e könyv második fejezetében lesz szó.)

A „szentpéterváriaknak” az ezredfordulón a legfontosabb gazdasági pozíciók megszerzése és a „váll-laposok” hűségének biztosítása mellett a törvényhozás két házát is maguk mellé kellett állítani. Ez nem jelentett különösebb nehézséget, hiszen a Szovjetunió szétesése óta dühös Nyugat-ellenes, nemegyszer nyíltan rasszista, antiszemita kirohanásokkal politizáló Gennagyij Zjuganov vezette kommunista képviselőknek éppúgy szabott ára volt, mint a magukat sajátos módon liberális demokratának nevező orosz fasisztáknak, élükön a Mussolini módjára üvöltöző-hadonászó, tudatosan félelmet keltő bohóckodásairól hírhedt Vlagyimir Zsirinovszkijjal. Ők a többi parlamenti párt képviselőivel együtt már a Jelcin-korszakban is fejenként tízezer dollárt kaptak „moszkvai lakáshelyzetük megoldására”. Ez a módszer az utódok uralma alatt is hatásosnak bizonyult. Már csak azért is, mert a Szovjetunió szétesése óta eltelt közel negyedszázad alatt feltűnően megöregedett, játékterük határait pontosan ismerő politikusok tisztában vannak vele, hogy soha nem kerülhetnek hatalomra.

Nem késett soká a Putyin-korszak elején az Egységes Oroszország nevű új állampárt létrehozása sem, hogy az elnöknek megbízható „támasza s talpköve” legyen a törvényhozásban. A hatalmas ország köztársaságaiban, kormányzóságaiban pedig a vezető tisztségviselők tudták és ma is tudják, hova kell állni, kitől kell kérni az utasításokat. Mivel azonban a szentpétervári klán semmit nem bízott a véletlenre, a Kreml gyorsan megszüntette a kormányzók választhatóságát – egészen a 2011/2012. évi voksolásokig, amikor a „demokráciának” tett látványos engedményként a hatóságok megígérték, hogy ezután újra a vox populi dönthet róluk.

2003 októberében az ország leggazdagabb embere, a Jukosz-tulajdonos Mihail Hodorkovszkij – külsőségeiben a sztálini leszámolások atmoszféráját idéző – látványos letartóztatásával, majd a többszörös milliárdos vagyonának a Putyin-közeli körök tagjai között történő elosztásával sikerült kezes báránnyá szelídíteni az 1990-es évek vad privatizációja során hatalmas vagyont harácsolt, országos médiacsatornák megszerzése révén már politikai uralmukat építgető oligarchákat is.{2}

Egy részük, így a 2013. március 23-án Londonban a hivatalos vizsgálat szerint öngyilkosságot elkövetett Borisz Berezovszkij, aki orosz–izraeli kettős állampolgár létére egy ideig az orosz nemzetbiztonsági bizottság élén állt, vagy a hatalom új urait szerteágazó médiabirodalmában támadó, egyebek mellett a titkosszolgálatok által Putyin uralomra juttatása érdekében indított második csecsenföldi háború ellen fellépő Vlagyimir Guszinszkij a Putyin-korszak első hónapjaiban még el tudott menekülni Oroszországból. Elgondolkodtató, hogy milyen áron: az egész világ láthatta a 2000. június 13-án az Orosz Video nevű állami cégtől történt tízmillió dolláros sikkasztás vádjával letartóztatott Guszinszkijról a börtönben készült videofelvételt, amelyen az elkeseredett milliárdos keze-lába kilógott a tyúkketrecre emlékeztető fogda ajtaján. Csupán három napig volt bent, mert a vagyonával megvásárolhatta a szabadságát. Az állam ugyanis a Guszinszkij birtokában lévő Gazprom-részvénycsomaggal remélte megszerezni az energetikai nagyvállalat többségi tulajdonát, a médiaholding árából pedig a Gazprom adósságait törlesztették volna. A hatóságok megkapták a vagyont, a fogoly kiszabadult és még 2000 júliusában külföldre menekült. Moszkva azonban később több országtól kérte letartóztatását. Közülük Görögország eleget is tett a kérésnek, Guszinszkijt azonban az athéni hatóságok végül nem adták ki Moszkvának.{3}

Az ezredforduló korszerű politikai és főleg gazdasági eszközrendszer felhasználásával regnáló elitje nem tudott megbékélni azzal, hogy a két veszélyes üzletember kicsúszott a kezéből – ahogy Joszif Sztálin sem nyugodott, amíg 1940-ben nem végzett külföldre menekült fő ellenfelével, Lev Trockijjal. 2012 utolsó napjaiban az egyik népszerű állami tévécsatorna horrort megszégyenítő, dokumentumfilmnek álcázott kétórás gyalázkodást sugárzott Borisz Berezovszkijról. Nem sajnálták rá a pénzt: a stáb közel két tucat országban forgatott, hogy bebizonyítsa a képtelen vádat, miszerint a 2006 őszén polóniummal megmérgezett Alekszandr Litvinyenko szörnyű kínhalálától kezdve az orosz vezetésnek tulajdonított összes leszámolás voltaképpen a vagyona java részét élete végén elveszített oligarcha műve volt.

A vagyonvesztés drámai pillanata 2012. augusztus 31-ével datálódott, amikor egy londoni bíróság elutasította Berezovszkijnak a szintén Londonban élő – ám vele szemben cinikus, gátlástalan engedmények révén a Kremllel kiváló kapcsolatot fenntartó – Roman Abramovics ellen benyújtott ötmilliárd dollárt kitevő kártérítési igényét. A hatalmas sajtóérdeklődés kísérte eljárást követően „BB”-nek az ítélet szerint csak a perköltségre több mint 36 milliárd forintnak megfelelő összeget kellett fizetnie. Az ügy ennél fontosabb mozzanata, hogy a vita tárgya a Szibnyefty vállalat volt. Az orosz gazdasági élet csúcsán alkalmazott módszereket jellemző vitában Berezovszkij azt állította, hogy az alperes 2001-ben megfélemlítéssel vette rá őt az olajtársaságban lévő részesedésének eladására potom 1,3 milliárd dollárért, a tényleges érték töredékéért. A bíróság helyt adott Abramovics elképesztő érvelésének, miszerint a felperes soha nem is rendelkezett a Szibnyefty résztulajdonával, a pénzt ugyanis a Szibnyefty alapításakor nem tulajdonért, hanem „politikai keresztapaként nyújtott segítségéért és védelemért” kapta. (A társaságot egyébként négy évvel később, miután meghiúsult a Mihail Hodorkovszkijtól elvett Jukosszal tervezett fúziója, eladták a Gazpromnak.)

A helyzetét Berezovszkijhoz és Guszinszkijhez hasonlóan rosszul felmérő, ezért lázadni próbáló néhány milliárdossal szemben a többség gyorsan megbékélt a hűbéres szerepével, és a Kremlnek nyújtott gazdasági haszon fejében nyugalmat vásárolt magának. Viktor Vekszelberg például, aki cégei és azok leányvállalatai révén haszonélvezője lehetett a moszkvai magyar külkereskedelmi központ több milliárd forintos vagyoni hátrányt okozó 2008. márciusi eladásának, számos más esetben is az orosz állam javára dolgozó stróman politikai felhangoktól sem mentes szerepét töltötte be. A rosszkedvű oligarcha nyilvánvalóan ezt szolgálta, amikor felvásárolta a főleg oroszok lakta kelet-ukrajnai városokban található nehézipari vállalatokat. Erről részben a nyugati demokratikus értékeket hirdető „narancsos forradalom” világszerte ünnepelt vezérével, a megismételt elnökválasztási forduló után államfővé lett Viktor Juscsenkóval egyezett meg személyesen az elnöki rezidencia kertjében rendezett ebéden, máig ismeretlen feltételek mellett. Látványos, sőt rokonszenves gesztusa volt ezzel szemben Vekszelbergnek, amikor egy New York-i árverésen a cári család vagyonából közel egy évszázada Nyugatra síbolt Fabergé porcelántojások közül százmillió dollárért kilencet megvásárolt és a hazájának ajándékozta. Pontosabban egykori hazájának, hiszen Vekszelberg évek óta jobbnak látja, ha Svájcban vásárolt meseszép birtokán él, a Genfi-tó partján.

Úgy látszott, hogy a megfélemlített oligarchák, a kormányzóságokat irányító népes réteg tagjaival együtt több tízezer főt számláló, Putyin uralmának első évtizede alatt egyre gyarapodó, hozzá feltétlenül hű középosztály a 2011/2012. évi választások után is biztosítja az uralmat a Kreml ötvenes-hatvanas éveit taposó új nemzedéke számára, amelynek tagjai – elsősorban a bankszférában – gyorsuló ütemben juttatták zsíros igazgatói állásokhoz felnövekvő gyermekeiket hazájukban, sőt nem ritkán külföldön. Többnyire a brit fővárosban, amely ma bizonyos értelemben azt a szerepet tölti be, mint az 1917. októberi bolsevik hatalomátvétel után „harmadik orosz főváros” néven emlegetett Berlin, amelynek reményvesztett orosz menekültek lakta szegénynegyedeiben előfordult, hogy egy-egy helyi lakos öngyilkosságba menekült az őt folyamatosan irritáló orosz beszéd elől.{4}

Oroszország vezetői joggal hihették, hogy mindenre kiterjedő gondossággal kiépített hatalmi infrastruktúrájuk nem sérül, ha Vlagyimir Putyin két elnöki ciklus után, a nyugati demokráciáknak tett gesztussal, nem jelölteti magát egy harmadikra. Szemben több egykori szovjetköztársaság pártfőtitkárból lett vezetőjével, akik választási csalások révén végtelenített uralmukkal mindig menetrendszerűen kihívják az euroatlanti világ nemtetszését, hogy némi idő elteltével azután a plurális demokráciák vezető politikusai hol gazdasági, hol geopolitikai megfontolásokból csöndben és gátlástalanul kiegyezzenek velük.

Putyin ezzel szemben úgy érezte, nyolc év nemzetközi és hazai tevékenysége feljogosítja őt az átmeneti hátralépésre. Így születhetett meg 2007 szeptemberében a megállapodás a régtől fogva – még a szentpétervári idők milliárdos orosz–német privatizációs üzleteinek lebonyolításától – hozzá feltétlenül hűséges Dmitrij Medvegyevvel, hogy a fiatal jogász négy évig őrzi, utána pedig visszaadja neki az államfői stallumot. Biztosnak látszott, hogy a „helycserés támadás” 2012 tavaszán, de már az azt politikailag és lélektanilag előkészítő 2011. decemberi törvényhozási választáson is éppoly zökkenőmentesen zajlik majd le, mint a négy évvel korábbi váltás.

Váratlan botrány a törvényhozási választásokon

Mint tudjuk, nem egészen így történt. A Putyin-rezsim haszonélvezőire derült égből villámcsapásként hatott, hogy az egykori állampárt hatalomgyakorlási technikáit idéző és lényegében annak szerepét betöltő Egységes Oroszország párt 2011. december 4-én nem egészen 50 százalékos, pirruszi győzelmet aratott. Pedig az energetikai és atomhatalom élén álló elit tagjai számíthattak rá, hogy a törvényhozásban pártjuk elveszíti többségét, hiszen az egykori KGB számtalan utódszervezete nyilvánvalóan a birodalom legtávolabbi pontjairól is rendszeresen megküldte a vészjósló hangulatjelentéseket. A kudarctól való félelem mindenestre már a választási kampány utolsó heteiben leolvasható volt az államfői székbe való visszatérését a márciusi elnökválasztáson tervező kormányfő, Vlagyimir Putyin szokatlanul fakó arcáról, közmondásos fegyelmezettsége ellenére is rémült tekintetéből. Éppúgy, mint a négy évre kapott, ám továbbra is megőrizni remélt strómanszerep utolsó hónapjaiban egyre riadtabb Dmitrij Medvegyev államfő 2011. szeptember elejétől – Putyin újbóli elnökjelöltségének bejelentésétől – kezdve elmondott, kínosan semmitmondó, zavaros beszédeiből, amelyeket az orosz médiumok korábban elképzelhetetlen, folyamatos kaján gúnyolódással fogadtak.

A regnáló elit számára a voksolás eredményénél is lényegesen nagyobb gondot jelentett a 2011 decemberében tapasztalt választási csalások ellen a hatalmas ország száznál több városában – ekkor még feltehetőleg spontán – kirobbant tüntetéssorozat. Már csak azért is, mert az orosz ortodox civilizáció hagyományos értékrendjére épülő társadalomban az egyes embert semmilyen érdekérvényesítésre alkalmas intézmény nem kötötte össze a hatalommal. Amely éppen ezért sem a cári, sem a „pártfőtitkári” időkben, de a csak szavakban létező plurális demokrácia két évtizede alatt sem tudott sokat kezdeni a népharaggal. A Romanov-dinasztia uralma alatt az utcára vonuló tiltakozók ellen a hatóságok kirendelték a csendőröket meg a katonaságot, és ahol lehetett – a fennmaradt titkos dokumentumok szerint legfelső utasításra –, zsidóveréseket szerveztek. A szovjet korszakban kirobbant véres gulágfelkeléseket, etnikai konfliktusokat és éhséglázadásokat az államhatalom fegyveres képviselői szintén óriási erővel leverték, vezetőiket börtönbe zárták. A borzalmas ellátás miatt 1962-ben kitört és a hruscsovi vezetés tagjai között páni félelmet kiváltó novocserkasszki felkelés irányítói közül hét szerencsétlent ki is végeztek. Nem véletlen, hogy Putyin elnök már több ízben ellátogatott a novocserkasszki áldozatok emlékművéhez, hogy demonstrálja együttérzését a leszármazottakkal és kifejezésre juttassa a szovjet politikai kultúrában emblematikus üzenetet hordozó „elhatárolódását” a történtektől.

A Putyin-kör – a 2011. decemberi választás óta a világsajtóban létjogosultságot nyert kifejezéssel: a Putyin-klán – nem élhetett a novocserkasszkihoz hasonló megtorlásokkal. Részben, mert az elit és tágabb holdudvara, benne a rendszer fő támaszának számító oligarcharéteg már túlságosan mélyen beágyazódott a világgazdaságba, és bármilyen erőszakos leszámolás esetén joggal tarthatott a Nyugat súlyos politikai és főleg gazdasági retorziójától a külföldön vezetett számlák befagyasztásától kezdve a beutazási engedélyek megtagadásáig.

Ezt a veszélyt jelezte Hillary Clinton amerikai külügyminiszter órákkal a 2011. decemberi állami dumaválasztás után elhangzott fenyegető kijelentése, miszerint kormányát „komolyan aggasztják” az orosz parlamenti választások, amelyek „se szabadok, se igazságosak nem voltak”.

Az igazságosztó szerepében tetszelgő Washington olajat öntött a tűzre. A hatalmas Oroszország tucatnyi városában – az első napokban 98 településen – tüntetések kezdődtek. A média világszerte legfontosabb tudósításai között adott hírt az eseményekről, ám a nemzetközi várakozásokkal szemben hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy a demonstrációk szervezői nem fognak tudni valós alternatívát felmutatni a Putyin-klán uralmával szemben. A főleg vörös és anarchista zászlók, a nacionalista és a „Szolidaritás” feliratú transzparensek jelezték, hogy a Szovjetunió felbomlása óta eltelt mintegy negyedszázad alatt Oroszországban nem jelent meg jól körülhatárolható új politikai-társadalmi erő. Ezt már eleve lehetetlenné tette, hogy a mi tájainkon is jól ismert „rendszerváltó fiatalok” mellett csupa levitézlett politikus tolakodott a tévécsatornák kamerái elé. Borisz Nyemcov, az egykor playboy-allűrökkel tetszelgő volt miniszterelnök-helyettes, a megvesztegethetőségéről ismert – széles körben csak „20 százalékos Misa” néven emlegetett, ám a 2011/2012 fordulóján lezajlott tüntetéseken az Oroszországban mindent átszövő korrupció miatt méltatlankodó – bukott kormányfő, Mihail Kaszjanov a választók szemében nem jelenthetett vonzó, új politikai forgatókönyvet. Ez sok mindent elmond az „orosz tavaszról”: az országos megmozdulás révén bukott politikusok próbáltak egy mákszemnyi nyilvánosságot szerezni maguknak. A tömegnek nem volt vezére és programja sem. Konkrét követelése is csak az, hogy menesszék az Országos Választási Bizottságnak a csalásokat cinikus fölényességgel tagadó elnökét, Vlagyimir Csurovot, aki azonban mindmáig a helyén van.

A tiltakozó megmozdulásokra Dmitrij Medvegyev reagált elsőként, és rögtön mind hazája polgárait, mind a nemzetközi közvéleményt sikerült sokkolnia. A professzorcsaládban felnőtt, szinte mindig kifinomultan udvarias, intelligens és képzett jogász ugyanis az egyik általa gyakran meglátogatott közösségi oldalon olyan trágárságokat írt a tüntetőkről, hogy a cenzorok alig győztek takarítani utána. Lélektanilag láthatólag képtelen volt feldolgozni, hogy reményei és a Nyugat támogatása ellenére távoznia kell az államfői székből. A választások után még azt a kínosan antidemokratikus fenyegetést is megengedte magának, hogy a kormányzókra komoly felelősségre vonás vár az Egységes Oroszország pártnak az ő régiójukban elért gyenge eredménye miatt.

December vége felé azonban már a kormányok, a világ elemzőközpontjai, sőt az orosz választók se igen törődtek azzal, hogy mit mond Medvegyev. Mindenki azt várta, miként reagál a hatalom csúcsára hamarosan visszatérő Vlagyimir Putyin. Aki egyebek mellett azért akarta visszakapni az államfői stallumot, hogy ismét egy személyben ő irányíthassa az orosz gazdasági érdekeknek alárendelt külpolitikát. Tisztában volt vele, hogy éppen ezért a retorzió bőségesen rendelkezésére álló válfajait egyelőre mellőznie kell. Igaz, a helyzet elmérgesedésétől tartva páncélosokat rendelt Moszkvába. De nem lövetett, miként Borisz Jelcin tette 1993 véres őszén, hogy azután a saját népe ellen fordult ember lelkiismeret-furdalása haláláig Macbethként gyötörje.

A harmadik elnöki ciklusára készülő Putyin a törvényhozási választások után csaknem egy teljes hétig hallgatásba burkolózott, amiről jó memóriájú kremlinológusoknak óhatatlanul a náci Németországnak a Szovjetunió ellen indított 1941. június 22-i támadása után a Hitlerrel való – éveken át gondosan épített, majd az 1939. augusztusi Molotov–Ribbentrop-paktum nyomán kulmináló – szövetségben mélységesen csalódott, nyaralójában részegen fetrengő Sztálin hosszú hallgatása jutott az eszébe. Ez azonban, mint minden analógia, erősen sántít. Távolról sem csak azért, mert Putyinról még legádázabb ellenségei sem állíthatják, hogy iszik, hanem mert a jelek szerint azért tűnt el a nyilvánosság elől, hogy hagyjon magának időt a „hogyan tovább” nagy kérdésére. Másrészt alighanem ki akarta várni, amíg az elnökválasztási kampányban a Nyugat által nyíltan, sőt olykor az orosz belügyekbe való durva beavatkozással támogatott Medvegyev{5} végleg lejáratja magát. Harmadrészt – és főleg – fokozni akarta a világ rá irányuló, egyre türelmetlenebb figyelmét.

A választási kudarc után Putyin első, gondosan felépített megszólalása az „orosz néppel” folytatott, uralma több mint egy évtizede alatt immár a tizedik élő tévébeszélgetése lett. A négy és fél órás látványos attrakció alatt az ország legtávolabbi zugaiból a gondosan megválogatott „munkások, parasztok, értelmiségiek” – sőt az egykori politikai rendőrséggel a szovjet korszakban közismerten szoros kapcsolatot ápoló orosz emigránsok – élőben sugárzott kérdéseire a politikus többnyire közhelyekkel válaszolt. Viszont minden korábbinál magabiztosabbnak és nyájasabbnak mutatkozott, sikerrel elkerülve az autoriter vezető korábban tőle gyakran látott manírjait.

Az elit megfenyítése

Mindazonáltal sejteni lehetett, hogy a törvényhozási választások alatt tapasztalt csalások miatt kirobbant botrány, az azt követő tüntetéssorozat válaszlépésekre készteti Vlagyimir Putyint, akinek a realitásérzéke a hatalom csúcsain is szinte mindig kifogástanul működött. A felbőszült, elégedetlen társadalomnak odavetett koncok sorában a színfalak mögött következett be az egyik legelső látványos gesztus: 2012. január 3-án nyilvánosságra került, hogy Putyin két héttel a dumaválasztásokat követően, december 19-én a törvényhozás villamos energia fejlesztésével foglalkozó bizottságában botrányt rendezett az energetika moguljainak. Félelmetes pillantásokat lövellve a jelenlévőkre kikelt a „családi üzlet”, az „érthetetlen offshore-ok” és az azokkal kapcsolatos üzletek ellen, amelyek „közönséges pénzmosásként értékelhetők”.

A politikus ily módon a kedvezményezettek szemére hányta a saját maga által tudatosan megteremtett mechanizmust. A szokatlan esemény nyilvánosságra hozatalának még az időpontját is gondosan kiszámították. Ha ugyanis még december 19-én közzéteszik a hírt, az Putyin választások utáni behódolásaként lett volna értelmezhető. Egy hónappal később azonban már a március negyediki elnökválasztás kampányába illeszthető pozitív lépésként lehetett „kommunikálni”. Gyökerei a szovjet korszakba nyúlnak vissza, amikor a kadrovaja peretrjaszkának, vagyis „káderátrázásnak” nevezett leváltások arra szolgáltak, hogy a hatalom képviselői érdemi intézkedések helyett személycserékkel oldják meg a konfliktusokat.

Putyin 2012 januárjában nagyon keményen fogalmazott. Amint a bizottsággal közölte, az orosz energetikai szféra 352 vezetőjéből 169 esetében kimutatták, hogy összesen 385 vállalatban gazdasági érdekeltségük van azon a cégen kívül, ahonnan hivatalosan a fizetésüket kapják. A kormányfő megnevezett néhányat az érintettek közül. Az olyan „nagyvadak” azonban, mint Igor Szecsin, az energetika „szürke eminenciása” vagy Alekszej Miller Gazprom-főnök még véletlenül sem kerültek a célkeresztbe, ami ismét arra utal, hogy demonstratív látszatintézkedésről volt szó. Putyin elrendelte, hogy vizsgálják meg, kik rendelkeznek több nagyvállalat, köztük a Gazprom, a Szovkomflot – a legnagyobb orosz hajótársaság – és a Szberbank tulajdonrészével. A vizsgálat eredményét 2012. február közepén, tehát még az elnökválasztás előtt tudni akarta.

A legelső áldozat egy tapasztalt szakember, Mahomed Kaitov lett, aki népes családja tagjaival együtt az Észak-Kaukázus energetikai rendszerét irányító vállalatot és annak valamennyi leányvállalatát birtokolja. Nem egészen világos, hogy Putyinnak mi volt ellene a kifogása, hiszen köztudott, hogy a kaukázusi hegyeken áthaladó hálózatok mentén egy-egy klán a saját tulajdonaként kezeli a családtagok és fizetett őrség által vigyázott vezetékszakaszt, ahonnan lecsapolják a szerintük nekik járó kőolajat.

Az „éberségét” – ugyancsak a sztálini korszak szokásait idézően – bizonyítani igyekvő Szergej Smatko energetikai miniszter három nappal a bizottsági ülés után máris jelentést tett a kormányfőnek az újabb leváltásokról. Mint közölte, az érintetteket szabadságra küldték, ahonnan a nyomozás befejezése után egyenesen a bíróságon kötnek majd ki. Ezt Smatko érdekes módon már előre tudta. 2011. december 30-án Igor Szecsin, az energetika mindenható őre is letette Putyin asztalára az elbocsátottaknak – többnyire második vonalbeli cégek vezetőinek – a névsorát. Időközben az orosz sajtó, amelynek képviselői megpróbálták megérteni, miért épp a költségvetés legfontosabb forrásául szolgáló szféra irányítóit állították a szőnyeg szélére, csodálkozva konstatálta, hogy Szecsin erősen alulinformált. Az elmarasztalt vállalatvezetők egy részéről ugyanis kiderült, hogy már régen nem ők irányítják a céget, amely igazgatójának nevezik őket. Mások pedig soha nem rendelkeztek részvényekkel a Putyin által megnevezett cégekben. Ugyancsak a lihegő megfelelni vágyásra utal az az állítás, amely szerint az ezredforduló után módszeresen gigaholdinggá fejlesztett, főleg vízi erőműveket irányító RuszGidro, az egyik legnagyobb orosz energetikai cég esetében bűntett volt a vállalat kapcsolata egy ciprusi offshore céggel, noha ezt éppen az orosz kormány utasítására létesítették, még 2005-ben. Ez volt az első, de mint látni fogjuk, távolról sem az utolsó „ciprusi probléma” az orosz gazdaságban.

Számos hasonló kisebb-nagyobb gikszer ellenére Oroszországban folytatódott a káderek eltávolítása. 2011. december 26-án az energetikai minisztérium levélben szólította fel a Gazprom, a Roszatom, a Transznyefty és az Irkutszkenergo vezetőit, készítsenek jelentést, milyen cégek részvénycsomagjaival rendelkeznek a topmenedzserek és családtagjaik. Négy nappal később a Gazprom vezetői bejelentették, hogy elbocsátották Viktor Iljusint, az állami szervekkel való kapcsolatért felelős osztály parancsnokát (volt kommunista parlamenti képviselőt), Olga Pavlovát, akinek különös titulusa „a vagyongazdálkodási osztály parancsnoknője” volt, valamint Alekszandr Ananyenkovot, az igazgatótanács helyettes elnökét, aki pedig az előző Gazprom-vezetést eltávolító csapat befolyásos tagja, a Putyin-kör uralmát biztosító hőskor kezdete, vagyis 2001 óta a Gazprom meghatározó személyisége volt. Ilyen fajsúlyú vezetők eltávolítására évek óta nem akadt példa a vállalatnál! Igaz, Ananyenkovot 2011 elejétől támadta a Vedomosztyi című rangos gazdasági hírportál, amiért az általa alapított „Észak Veteránjainak Szociális-Gazdasági Támogatására” létrejött fond egymás után nyerte a Gazprom tendereit.

A politikai természetű kádercserék közül a legfontosabb az Egységes Oroszország pártot is vezető Borisz Grizlov állami dumaelnök leváltása lett. A jellegtelen, akarattalan bábnak bizonyult politikus nyolc esztendőn át engedelmes alázattal fogadtatta el a törvényhozás „ellenzéki” frakcióival a Putyin-kör által kidolgozott törvénytervezeteket. Az orosz sajtó mind Grizlov politikai attitűdjét, mind intellektuális kapacitását előszeretettel jellemezte a politikus híressé vált, mélyen elgondolkodtató kijelentésével, miszerint „a parlament nem arra való, hogy vitatkozzunk”.

Az állami dumaelnök „önkéntes” lemondása azonban nem az orosz politika trendváltását jelezte, csupán a nómenklatúrának odavetett konc, az egyik lehetséges bűnbak pellengérre állítása volt. Bonyolultabbnak bizonyult a helyzet az 1999-től egészen 2008-ig az elnöki adminisztráció helyettes vezetőjének bizalmi állását betöltő „szürke eminenciás”, Vlagyiszlav Szurkov főideológus 2012. májusi távozásával a 2011 decemberétől betöltött miniszterelnök-helyettesi megbízásból. Az „irányított demokrácia” évekig hatékonyan működő, ám az állami dumaválasztással látványos kudarcot vallott elméletének kidolgozója – aki 1964-ben Aszlanbek Dudajev néven látta meg a napvilágot, de ötéves korától a hegyi zsidók leszármazottjának tartott anyja vezetéknevét viselte – korábban több óvatos megnyilvánulásával Medvegyev mellé állt. Ezt később számos gesztussal igyekezett feledtetni, de sokáig hiába. Hogy mentse a „tiszta csecsennek” tartott politikust, Ramzan Kadirov csecsen elnök ekkor látványosan felajánlotta neki a saját posztját, amit Szurkov természetesen nem fogadott el. Ritka szerencséje volt, hogy – alig fél évvel a menesztése után – az orosz elnöki hivatal honlapján 2013. szeptember 20-án megjelent rendelettel Vlagyimir Putyin visszaemelte őt a hatalomba. Elnöki főtanácsadó lett, akinek elvben az innováció fejlesztésével és (és!) az orosz–ukrán kapcsolatokban felmerülő kérdésekkel kellett foglalkozni, noha az elnöki rendeletben foglaltak szerint a Számvevőszék élére távozó volt egészségügyi miniszter, Tatyjana Golikova munkakörét vette át, vagyis a jogilag Grúziához tartozó, de facto azonban orosz fennhatóság alatt lélvő Abházia és Dél-Oszétia fejlesztése volt a feladata.{6}

További személyi változást sejtető fejlemény volt az állítólag Medvegyev elnök megsértése miatt néhány hónappal korábban elbocsátott – hivatalából és nyaralójából a helyszínen készült fényképekből ítélve a szó szoros értelmében személyes tárgyaival, egész holmijával együtt kihajított – Alekszej Kudrin egykori pénzügyminiszter megjelenése a WTO miniszteri tanácskozása után, Oroszország felvétele alkalmából rendezett eseményen. Mindenki azt várta, hogy Putyin újra hivatalt ad a keményfejű gazdaságpolitikusnak – annak ellenére is, hogy a kormánytagok kijelölésére elvben a miniszterelnök, vagyis Dmitrij Medvegyev volt jogosult. 2014 kora tavaszáig azonban erre nem került sor, Kudrin a partvonalról kritizáló nemzetközi tekintély maradt.

Sokan tartottak tőle, hogy Putyin harmadik elnöki ciklusa alatt visszatér a szovjet típusú kontroll, a szigorú vertikális hatalom, a gazdaság szereplőivel szembeni terror, a külpolitikában és a külgazdaságban pedig az erőszakos expanzió. A politikus többek között ezeknek a félelmeknek igyekezett elejét venni, amikor kampányában óvatosan kilátásba helyezte, hogy visszaállítják a régiók élén álló kormányzók választhatóságát – noha annak idején éppen ő rendelte el, hogy a hatalmas országban kulcsfontosságú feladatot ellátó helyi kiskirályok rá „bekötött”, csak tőle függő elnöki kinevezettek legyenek.

A plurális demokrácia elveinek tett gesztust motiválta, hogy a törvényhozási választások után drámaian felgyorsult a tőke – egyébként 1991 óta folyamatos és 3–8 százalékos arányával a tőkebeáramlást rendszeresen, jelentősen meghaladó – menekülése Oroszországból. A gazdasági elemzők Moszkvában még 2011 novemberében is nullszaldós tőkekiáramlást prognosztizáltak, de tévedtek. A Bank Rosszii 2012. januárban közzétett jelentése szerint a 2011. évben végül nettó 84,2 milliárd USD-t vontak ki az orosz gazdaságból: 26,3 milliárdot bankok, 57,9 milliárdot vállalatok. Ez két és félszerese a 2010. évi adatnak (33,6 milliárd), és a 2008. évi után (133,7 milliárd) a második legnagyobb tőkekivonás volt az elmúlt évtizedben. 2012 első hat hónapjában a hivatalos moszkvai adatok szerint az összeg elérte a 43,4 milliárd dollárt. Ezen belül májusban kissé lelassult, majd júniusban csaknem teljesen megszűnt a külföldi tőke menekülése. Sőt 2012 szeptemberére még némi többlet is kialakult, ami a kormányt felbátorította, hogy ragaszkodjon az éves szinten csupán 25 milliárd USD-re becsült tőkekivonási adatokhoz. Független szakemberek viszont úgy vélték, a hosszabb távon a rubel árfolyamára is jótékony hatást kifejtő carry–trade műveleteknek, nem pedig a korábbinál nagyobb tőkebeáramlásnak köszönhetőek a kedvező fejlemények.

2012 elejétől Vlagyimir Putyin minden lehetséges verbális és metakommunikatív eszközzel igyekezett kedves, barátságos ember benyomását kelteni a nyilvánosság előtt. A csaknem mindennap élő tévéadásban közvetített választási gyűléseken a háta mögött is sűrű sorokban ültek a közönség tagjai, ami ugyan ellentmondott az elemi biztonsági követelményeknek, viszont jól érzékeltette a politikus új szerepét, a néphez közel álló, jámbor politikus Putyintól meglehetősen idegen arcát. Számos más jele is volt annak, hogy a 2011. decemberi kudarc felborította az elmúlt negyedszázadban kialakult politikai erőviszonyokat. Az autokrata vezetés látszatellenzéke ezekben a napokban elveszítette maradék presztízsét. Előzmények nélküli, váratlan és így nehezen érthető fejlemény volt ez. A média világszerte, többek között Magyarországon is az elnökválasztási kampányból formai okok miatt kizárt Grigorij Javlinszkij ügyét emlegette mint a liberalizmus elleni merényletet. Pedig az 1980-as évek óta a „megélhetési liberalizmus” kényelmes álarca mögé bújt cinikus politikus mögött ekkor már évek óta sem emberek, sem elvek nem álltak. A nyugati világban jól hangzó demokratikus közhelyekből pedig Oroszországban egyébként sem lehetett politikai tőkét kovácsolni.

A negyedszázad alatt megszokott, de fizikailag-szellemileg-morálisan amortizálódott kommunista, szélsőjobboldali és liberális ellenzék helyett új arcok szegültek szembe az „irányított demokráciával”. 2012 elejére nyilvánvalóvá vált, hogy a Kreml várakozásai ellenére a törvényhozási választásoktól eltelt idő nem csillapította le az elégedetleneket. Sőt mintha vérszemet kaptak volna a politika intézményrendszertől függetlenül, főleg internetes blogjaikkal népszerűvé vált értelmiségiek vezetésével szerveződött civil csoportok.

A decemberi tiltakozásokat követően Oroszország-szerte még hetekig zajlott az euforikus hétvégi tüntetések rítusa. Nagy transzparensek mögött vonult a tömeg „Nem akarunk nyomorban és jogtalanságban élni!” feliratú és ehhez hasonló táblák alatt. A választási eredmények ellen tiltakozó oroszországi tüntetésekről szólván a világsajtó az „arab tavasszal” példálózott. Márpedig ez a párhuzam veszélyes tévútra visz, hiszen téves analógiára épül. A jelzős szerkezet ugyanis az 1989/1990-ben lezajlott kelet-európai rendszerváltás eufóriáját akarja felidézni. Észak-Afrika országaiban azonban, mint tudjuk, szó sem volt rendszerváltásról. Az eufóriát is csupán az váltotta ki, hogy elűzték a 30-40 éve regnáló diktátorokat. Innentől pedig már eleve nem értelmezhető az arab tavasz–orosz tavasz látszólag oly tetszetős megközelítése.

Annak ellenére sem, hogy a tüntetések nagy része kifejezetten politikai követeléseket hangoztatott. Márpedig az orosz mentalitás ismeretében ez az, ami igazán elgondolkodtató volt. Azokban a hetekben meglepően gyakorivá vált a hatalomnak szóló figyelmeztetés, hogy az emberek nem felejtik a múltat, egyebek mellett a politikai okokból félreállított, börtönben elpusztult vagy merényletben megölt emberek tragédiáját. Demonstrációt tartottak a börtöncellájában elpusztult Szergej Magnyitszkij emlékére, akinek kihallgatói, az orosz belügy nyomozói állítólag az államkincstárból megszerezték és a saját családtagjaik e célból megnyitott svájci bankszámláira utalták a hatalmas pénzösszeget, amelynek elsikkasztásával a foglyot vádolták.{7}

Január 19-én több városban „Sztasz, Násztya, nem felejtünk benneteket!” plakátok alatt rendezett tüntetéseken emlékeztek meg az orosz nacionalisták által 2009 elején Moszkva belvárosában meggyilkolt Sztanyiszlav Markelovról. A 34 éves ügyvéd több nagy visszhangot kiváltó ügyben a véres csecsenföldi leszámolások ártatlan áldozatait védte. A merénylők lelőtték a mellette haladó Nasztaszja Baburina újságírónőt, az ellenzéki Novaja Gazeta fiatal munkatársát is. Neki azért kellett meghalnia, hogy a merényletnek ne maradjon tanúja.

A hatalmas ország legtávolabbi pontjain is utcára vonuló tüntetők minden jel szerint a sors váratlan ajándékaként élték meg, hogy ha hallatják hangjukat, akkor – az orosz történelemben szokatlan módon – reményeik szerint bizonyos fokig befolyásolhatják hazájuk politikai életét. A társadalmi ellenálláshoz nem szokott hatalom jó ideig nem tudott mit kezdeni a jelenséggel. Újságíró hallgatókkal folytatott beszélgetése során Dmitrij Medvegyev államfőnek ilyen kérdéseket kellett hallani: „Oroszországban forradalom van. A forradalmakban győztes erők mindig bíróság elé állítják a bukott rezsim vezetőit. Ön mit fog választani? Odaáll a bitófa alá, mint Szaddám Huszein, vagy még időben elmenekül a maguk rendszere számára oly baráti Észak-Koreába?” Az államfő, arcán vörös foltokkal ugyan, de fegyelmezetten válaszolt valamennyi kellemetlen kérdésre. Putyin hasonlóképpen defenzívába szorult, mégsem menekülhetett a kínos kérdések elől. Már csak azért sem, mert a leghitelesebbnek tartott orosz közvélemény-kutató, a Levada Intézet 2011. január 31-én közzétett adatai szerint a megkérdezetteknek csupán 37 százaléka mondta, hogy őt szeretné látni az elnöki székben.

A hatalom jobb híján a szovjet korszak eszközrendszeréhez nyúlt. Ellentüntetés szervezésére szánta el magát. Február 4-én, amikor „Tisztességes választásokért!” jelszóval az ellenzék százezres demonstrációra készült, Putyin hívei is tüntetést jelentettek be. A megmozdulást hivatalosan az Oroszország Hazafiai nevű párt szervezte, de sokatmondó volt a támogatók hosszú névsora, benne az egykori szovjet szakszervezetek utódaival, a nyugdíjasegyesületekkel és az afganisztáni veteránok mozgalmával. A felforrósodott hangulatban olyan hírek terjedtek Moszkvában, hogy mivel a Kreml retteg egy esetleges második elnökválasztási fordulót megelőző társadalmi megmozdulástól, már „megszervezte” Putyin első fordulós győzelmét. Sőt azt is hallani lehetett, hogy az elnöki stallum megszerzése után a harmadik elnöki ciklusára készülő politikus a lehető leggyorsabban könyörtelen leszámolásokba kezd majd és egyszeriben véget vet a tiltakozásoknak.

1 Az engedelmesség csak addig tartott, amíg a hadseregreform égisze alatt 2012 folyamán sorra el nem vonták a tábornokoktól az állami pénzforrásokat. Azóta időről időre robbanással fenyegető feszültség uralja a tisztikart, Szergyukov pedig egy horribilis sikkasztási ügy miatt botrányos körülmények között távozni kényszerült. Semmitmondó vallomásai, önhitt viselkedése miatt 2014-ben is az orosz média állandó szereplője.

2 A fontos jelenségről magyarul lásd David E. Hoffman: Oligarchák. Erő és hatalom az új Oroszországban. Budapest, 2005. Guszinszkij ideje nagyobb részét jelenleg Spanyolországban tölti, távol tartván magát a nyilvánosságtól. A népszerű newsru.com orosz nyelvű nívós hírportál tulajdonosaként azonban valamelyest hatást gyakorol szülőhazája társadalmi életére.

3 Az egyik leggátlástalanabb oligarcha, Jurij Luzskov, Moszkva főpolgármestere biztos menedéknek vélt stalluma mögé bújt, de 2010 szeptemberében feleségével, Jelena Baturinával, Oroszország leggazdagabb asszonyával együtt ő is kénytelen volt ausztriai luxusbirtokára menekülni, hogy elkerülje a megszámlálhatatlan korrupciós ügy és a közpénzek elherdálása miatt rá váró bírósági felelősségre vonást.

4 Egészen más feltételrendszert alakított ki az 1980-as évek közepétől felgyorsult és lassan tömegessé vált szovjet zsidó emigráció például New Yorkban, ahol a Brighton Beach negyednek „a fáraó rabságából” menekült boldog lakói külön világot teremtettek maguknak az orosz cégtáblák alatt, kifejezetten a szovjet időkre emlékeztető üzletek között. Igaz, ők jobbára a Szovjetunióban megvesztegetéssel, nagy pénzen szerzett „zsidó passzussal” külföldre került kaukázusi, közép-ázsiai, ukrajnai lakosok emigránsok. Az „igazi” zsidók többsége amerikaiak között bérelt, majd vásárolt ingatlant, igyekezvén mielőbb beolvadni a nagy olvasztótégelybe, hogy mint mondogatták, a Szovjetunióban elszenvedett durva megkülönböztetés után „olyanok legyenek, mint a többiek”.

5 2011. március 9-én Joe Biden alelnök a Kremlben felkereste Medvegyev elnököt, látogatásával jelezve, hogy az akkor egy év múlva esedékes elnökválasztáson az Amerikai Egyesült Államok őt támogatja Putyinnal szemben. A washingtoni stratégák tanácsára az utóbbinak fel akarta ajánlani, hogy ha hajlandó lemondani az elnökválasztási kampányban való részvételről, akkor ő lehet az ENSZ következő főtitkára. Ha pedig ez nem elég neki, akkor megkapja a Nemzetközi Olimpiai Bizottság anyagilag még jövedelmezőbb elnöki székét. Nem tudni, hogy az elképesztően durva ajánlat végül valóban elhangzott-e.

6 A szakismeret szempontjait mellőző, különös kádercserék hátteréről lásd a 27–28. oldalt

7 Erről az ügyről lásd a könyv 79–82. oldalán