Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

ANNICK COJEAN: LES PROIES - Dans le harem de Kadhafi

Copyright © Editions Grasset & Fasquelle, 2012

Hungarian translation © Tóth Timea, 2014

© XXI. Század Kiadó, 2014

Szerkesztette Gimes Katalin

Borítóterv Varaljai Nóra

Fotó © Thinkstock

ISBN 978-615-5373-45-9

Anyámnak, ez csak természetes.

Marie-Gabrielle-nek, Anne-nak, Pipole-nak,

akik nélkülözhetetlenek.

„Mi, a Dzsamahirija és a nagy forradalom fiai, kifejezzük tiszteletünket a nők iránt, és kiállunk értük. Elhatároztuk, hogy teljes mértékben felszabadítjuk Líbiában a nőket az elnyomás és leigázottság alól, úgy, hogy kezükbe vehessék a sorsukat egy olyan demokratikus környezetben, ahol ugyanolyan esélyük lesz, mint a társadalom más tagjainak (…)

Forradalmat hirdetünk az arab nemzet asszonyainak a felszabadítására. Ez olyan bomba, amely az egész arab világot meg fogja rázni, és a paloták meg a piacok rabszolganőit felkelésre fogja ösztönözni, hogy fellázadjanak börtönőreik, kizsákmányolóik és elnyomóik ellen. Ez a felhívás minden bizonnyal nagy visszhangra talál majd, és nagy hatása lesz az arab nemzetre és az egész világra. Nem közönséges nap ez a mai: a háremek és a rabszolgák korának a végét jelenti.”

Moammer Kadhafi{1} beszédéből, melyet 1981. szeptember 1-jén, a forradalom évfordulójának napján tartott a női Katonai Akadémia első végzőseinek.

ELŐSZÓ

Először is, itt van Szoraja.

Szoraja és az ő alkonyszínű szeme, duzzogó ajka és harsány nevetése. Szoraja, aki egy szempillantás alatt vált nevetésről könnyekre, szertelen jókedvről melankóliára, édes gyöngédségről egy sebzett állat vadságára. Szoraja és az ő titka, fájdalma, lázadása. Szoraja és az ő őrült története a vidám kislányról, akit egy vérengző szörny karmai közé löktek.

Őmiatta kezdtem ebbe a könyvbe.

2011 októberében találkoztam vele, a Moammer Kadhafi elfogását és halálát követő örömteli és zűrzavaros napok egyikén. A Le Monde kiküldött tudósítójaként tartózkodtam Tripoliban. A nőknek a forradalomban játszott szerepéről gyűjtöttem anyagot. Lázas napok voltak, és a téma nagy lelkesedéssel töltött el.

Nem voltam Líbia-szakértő. Sőt ez volt az első alkalom, hogy fölkerestem ezt az országot. Lenyűgözött a harcolók hallatlan bátorsága, amelyről tanúbizonyságot tettek, hogy megdöntsék a zsarnok negyvenkét éve tartó uralmát, ugyanakkor végtelenül izgatott a nők teljes hiánya az elmúlt hónapokban megjelent riportokban, fotókon és filmeken. Az arab tavasz többi felkelése és a remény szele, amely a világ eme részén végigsöpört, megmutatták a politikai vitákban folyamatosan jelen lévő tunéziai nők erejét és a kairói Tahrír téren tüntető, minden veszélyt vállaló, egyiptomi nők parádéját. De hol voltak a líbiai nők? Mit csináltak a forradalom idején? Hittek benne, szították a lángjait, támogatták? Miért rejtőztek el? Vagy ami még valószínűbb: miért rejtették el őket ebben a félreismert országban, amelynek imázsát pojáca vezetője orozta el, aki női testőreit – a híres amazonokat – saját forradalmának lobogójára tűzte?

Férfi kollégáim, akik Bengázitól Szurtig követték a forradalmat, bevallották, hogy csupán néhány, fekete fátyolba burkolódzó, surranó árnyat láttak, a líbiai harcosok módszeresen megtagadták, hogy anyjukkal, feleségükkel, nővérükkel találkozhassanak.

– Talán neked több szerencséd lesz – mondták egy csipetnyi gúnnyal a hangjukban és azzal a meggyőződéssel, hogy ebben az országban a nők soha, semmiképpen nem írták a történelmet. Újságírónőnek lenni azzal a kivételes előnnyel járt, hogy a legzárkózottabb országokban is nyitva állt az út minden társadalmi csoporthoz, nem csak a férfiakhoz. Néhány nap és rengeteg találkozó kellett csak ahhoz, hogy megértsem, a nők szerepe a líbiai forradalomban nem egyszerűen fontos, hanem kulcsfontosságú volt.

– A nők – mondta a felkelés egyik vezetője – képezték a forradalom titkos fegyvereit. Bátorították, etették, rejtegették, ápolták, járművekkel, felszereléssel, információval látták el a harcolókat. Pénzt mozgósítottak a fegyvervásárlásra, kémkedtek a kadhafista erőknél a NATO számára, többtonnányi gyógyszerszállítmányt térítettek el, és juttattak el kórházakba, beleértve azt is, amelyet Moammer Kadhafi adoptált lánya vezetett (igen, az, akinek – hamisan – halálhírét keltették rezidenciájának 1986-os amerikai bombázása után). Őrült kockázatot vállaltak: azt, hogy letartóztatják, megkínozzák és megerőszakolják őket. Mert a nemi erőszaktétel – amelyet a bűnök bűnének tekintettek Líbiában – általánosan elterjedt gyakorlat volt, és háborús zsákmányként rendelték el a katonáknak. A nők mégis testtel-lélekkel a forradalom mellé álltak. Dühödtek, elképesztők, hősiesek voltak.

– Igaz – mondta egyikük –, a nőknek személyes elszámolnivalójuk volt az Ezredessel.

Személyes elszámolnivaló… Nem értettem meg azonnal ezeknek a szavaknak a jelentését. Talán az egész líbiai népnek, amely négy évtizednyi diktatúrát szenvedett el, nem volt közös elszámolnivalója a zsarnokkal? Az emberi- és szabadságjogok megsértése, az ellenzék véres elnyomása, az egészségügyi és oktatási rendszer tönkretétele, a népesség nyomorba döntése, a kultúra elsorvasztása, az olajjövedelmek elsikkasztása, az ország nemzetközi elszigetelése… Miért hát ez a „személyes elszámolnivaló” a nők részéről? Talán A zöld könyv szerzője nem hangoztatta szakadatlanul a férfiak és nők közötti egyenlőséget? Talán nem viselkedett szisztematikusan úgy, mint a nők jogainak ádáz védelmezője, ő, aki húszéves korban állapította meg a házasságkötés törvényes korhatárát, aki leleplezte a poligámiát és a házasságon belüli visszaéléseket, aki több jogot biztosított az elvált nők számára, mint a legtöbb muzulmán ország, és aki katonai akadémiát nyitott a világ minden részéről jelentkező nők számára?

– Üres fecsegés, képmutatás, komédia! – mondja egy nap egy neves jogásznő. – Potenciálisan mindannyian a prédái voltunk.

Ekkor találkoztam Szorajával. Útjaink október 29-ének reggelén keresztezték egymást. Befejeztem a nyomozásomat, és másnap kellett elhagynom Tripolit, hogy Tunézián keresztül visszatérjek Párizsba. Nehéz szívvel indultam haza. Igaz ugyan, hogy választ kaptam első kérdésemre a nők részvételéről a forradalomban, és egy csomó történettel meg a küzdelmüket részletesen ábrázoló elbeszéléssel tértem volna vissza. De annyi rejtély maradt megválaszolatlan! A Kadhafi zsoldosai és katonái által sorozatosan és tömegesen elkövetett nemi erőszak áttörhetetlen tabunak bizonyult, a hatóságok, családok és nőszövetségek ellenséges csöndbe burkolóztak ezt a kérdést illetően. A nyomozást kezdeményező Nemzetközi Büntetőbíróság maga is a legnagyobb nehézségekbe ütközött, hogy az áldozatokkal kapcsolatba lépjen. A nők által a forradalom előtt kiállt szenvedésekről csak nehéz sóhajokkal és elkapott tekintetekkel kísért szóbeszéd keringett.

– Mire jó újra és újra felidézni ilyen megalázó és megbocsáthatatlan tetteket és bűnöket? – hallottam nemegyszer. Soha egyetlen tanúvallomás egyes szám első személyben. Soha egyetlen személyes elbeszélés az áldozatok részéről, amelyben szóba került volna a Vezér.

És aztán megérkezett Szoraja. Fekete kendő fedte kontyban összefogott, sűrű haját, nagy napszemüveget és buggyos nadrágot viselt. Telt ajkaival Angelina Jolie-hoz hasonlított, és amikor mosolygott, hirtelen gyermeki szikra gyúlt az élet által már összekaristolt, szép arcán.

– Hány évesnek gondol? – kérdezte tőlem, és levette a napszemüvegét. Türelmetlenül várt, majd megelőzte a válaszomat: – Úgy érzem, mintha negyven lennék! – Számára ez öreget jelentett. Huszonkettő volt.

Verőfényes nap volt a lázas Tripoliban. Moammer Kadhafi már több mint egy hete halott volt, az Átmeneti Nemzeti Tanács hivatalosan is kihirdette az ország felszabadulását, és a régi nevére, a Mártírok terére visszakeresztelt, egykori Zöld téren előző este újra összegyűlt a tripoliak euforikus tömege, Allah és Líbia nevét skandálva a forradalmi dalok és Kalasnyikovok sortüzének koncertje közepette. Minden városrész vásárolt egy dromedárt, amelyet aztán a mecset előtt levágtak, és szétosztottak a háború által feldúlt városokból érkező menekültek között. „Egyformának” és „szolidárisnak” vallották magukat, „emberemlékezet óta a legboldogabbnak”. Diadalittasak is voltak, szinte eszüket vesztették.

Képtelenek voltak arra, hogy újrakezdjék a munkát, és visszatérjenek a rendes kerékvágásba. Líbia Kadhafi nélkül… Elképzelhetetlen volt.

Tarkára festett autók cirkáltak a városban, zsúfolásig tömve forradalmárokkal, akik a motorháztetőkön, a tetőkön ültek, kifolytak az ajtókon, a szélben zászlók lobogtak. Dudáltak, és mindannyian diadalmasan lóbálták fegyverüket, mintha egy hódolatra méltó, drága nő lenne, akit szórakozni visznek. „Allah Akbar”-t kiabáltak, összeölelkeztek, ujjaikkal a győzelmet jelképező V-t formálták, piros, fekete, zöld kendőt viseltek kalózmódra megcsomózva a fejükön vagy karszalagként, és az sem számított, ha nem mindenki a kezdetektől vagy nem egyformán bátran harcolt. Mióta Surt, a Vezér utolsó bástyája elesett, és őt pedig megölték, mindenki, mindenképpen lázadónak vallotta magát.

Szoraja komoran figyelte őket a távolból. A lármás öröm tette még keserűbbé azt a kellemetlen érzést, amelyet a Vezér halála óta érzett? A forradalom „mártírjainak” és „hőseinek” dicsőítése taszította őt az eltitkolt, nemkívánatos, szégyellni való áldozat státuszába? Hirtelen ráébredt, mekkora katasztrófa történt vele. Nem voltak rá szavai, nem tudta megmagyarázni. Csak érezte az abszolút igazságtalanság égető érzését. A zűrzavart, amit az okozott, hogy nem tudta kifejezni fájdalmát, és a világba ordítani lázadását. A rettegést, hogy balsorsa, amelyről Líbia nem akart hallani, tehát elmondhatatlan, kíméletlenül feledésbe merül. Az nem lehet. Az tisztességtelen.

A kendőjét harapdálta, miközben idegesen eltakarta arca alsó részét. Kicsorduló könnyeit nyomban letörölte.

– Moammer Kadhafi tönkretette az életemet. – Beszélnie kellett. Túl súlyos emlékek árasztották el. – Szenny – mondogatta, amitől rémálmai voltak. – Hiába mesélem el, soha, senki sem fogja megérteni, honnan jövök, és mit éltem át. Senki sem tudja elképzelni. Senki. – Elkeseredetten rázta a fejét. – Amikor megláttam Kadhafi közszemlére kitett holttestét, öröm futott át rajtam. Aztán megkeseredett a szám íze. Azt akartam, hogy éljen. Hogy fogják el, és egy nemzetközi bíróság ítélkezzen fölötte. Számonkérést akartam.

Mert áldozat volt. Egyike azoknak az áldozatoknak, akikről a líbiai társadalom nem akart hallani. Azoknak, akiknek a meggyalázása és megalázása az egész családra és a teljes társadalomra szégyent hoz. Azoknak az áldozatoknak, akik olyan terhesek és felkavarók voltak mások számára, hogy egyszerűbb volt bűnösöket csinálni belőlük. Bűnösöket, amiért áldozatok lettek… Huszonkét évével Szoraja körmeszakadtáig küzdött ez ellen. Igazságról álmodott. Tanúskodni akart. Amit vele tettek, vele és másokkal, számára nem volt sem jelentéktelen, sem megbocsátható. A története? El fogja mesélni: egy alig tizennégy éves lány története, akit Moammer Kadhafi az iskolájában tett látogatása során szemelt ki, és másnap elhurcolták, hogy másokkal együtt szexrabszolgájává tegyék. Több éven keresztül tartották fogva Tripoliban, a Bab al-Azizia erődítményének rezidenciáján, ahol verték, megerőszakolták, és ki volt szolgáltatva egy szexmániás zsarnok minden perverziójának. Ellopta a szüzességét és a fiatalságát, és ezzel együtt minden reményét arra, hogy tisztességes jövője legyen a líbiai társadalomban. Erre keserűen ébredt rá. Attól kezdve, hogy elsírta és elpanaszolta nekik mindezt, a családja úgy tekintett rá, mint egy szajhára. Javíthatatlan. Dohányzott. Mindenhonnan kilógott. Nem tudta, hová menjen.

Le voltam taglózva.

Szoraja miatt feldúlva tértem vissza Franciaországba. És a Le Monde-ban elmeséltem a történetét, anélkül, hogy felfedtem volna az arcát és a kilétét. Túl veszélyes lett volna. Eleget ártottak már neki. De a sztorit a világ minden részén átvették és lefordították. Először látott napvilágot erről a rejtélyes helyről, Bab al-Aziziából egy női tanúvallomás. A kadhafista weboldalak hevesen cáfolták, mélységesen felháborodva azon, hogy így rombolják az állítólagos hősük képét, aki annyit tett a nők „felszabadításáért”. Mások, akiknek pedig nem voltak illúzióik a Vezér erkölcseit illetően, annyira borzasztónak találták, hogy nemigen hitték el. A nemzetközi média megpróbálta megtalálni Szoraját. Hiába.

Egy percig sem kételkedtem a szavaiban. Hiszen eljutottak hozzám nagyon hasonló történetek, amelyek bizonyították sok más Szoraja létezését. Megtudtam, hogy fiatal nők százait rabolták el egy órára, egy napra, egy hétre vagy egy évre, és erőszakkal vagy zsarolással kényszerítették őket, hogy alávessék magukat Kadhafi szexuális fantáziáinak és erőszakoskodásának. Hogy diplomatákból, katonákból, testőrökből, a protokollszolgálatának alkalmazottaiból és közhivatalnokokból álló hálózata volt, amelynek alapvető küldetése fiatal nők – vagy fiatalemberek – beszerzése volt gazdájuk mindennapi szükségleteinek kielégítésére. Hogy apák és férjek zárták el lányaikat és feleségüket, hogy elrejtsék őket a Vezér szeme és kéjvágya elől. Rájöttem, hogy a zsarnok, aki egy nagyon szegény beduin családban született, a szex által uralkodott, és az volt a rögeszméje, hogy egy napon az övé lesz valamennyi gazdag és hatalmas, miniszter és tábornok, államfő és uralkodó lánya és felesége. Kész volt megfizetni az árát. Bármilyen árat. Nem ismert korlátokat.

De erről az új Líbia nem hajlandó beszélni. Tabu! Pedig arról nem mondanak le, hogy lerombolják a Kadhafit övező hazugságokat, és lerántsák a leplet az aljasság és az abszolút hatalom negyvenkét évéről. Számba veszik a politikai foglyokkal szembeni kegyetlenkedéseket, az ellenzékkel szembeni zsarolásokat, a lázadók megkínzását és meggyilkolását. Fáradhatatlanul dolgoznak azon, hogy leleplezzék zsarnokságát és korrupt voltát, alattomosságát és őrültségét, manipulációit és perverzióit. És jóvátételt követelnek az áldozatok számára. De a lányok százairól, akiket rabszolgaságba kényszerített és megerőszakolt, nem akarnak hallani. A föld alá kellene bújniuk, vagy emigrálniuk, fátyolba burkolózva, fájdalmukat egy batyuba csomagolva. A legegyszerűbb az lenne, ha meghalnának. És néhány férfi családtag egyébként kész is arra, hogy ehhez hozzásegítse őket.

Visszatértem Líbiába, hogy újra találkozzam Szorajával. Más történeteket is összeszedtem, és megpróbáltam felfejteni a zsarnok szolgálatában álló cinkosok hálózatát. Nyomozás nagy nyomás alatt. Az áldozatok és szemtanúk még mindig rettegnek attól, hogy beszéljenek a témáról. Néhányukat fenyegetik, vagy próbálják megfélemlíteni.

– Saját maga és Líbia érdekében hagyja abba ezt a keresgélést! – tanácsolta számos beszélgetőpartnerem, mielőtt lecsapta volna a telefont. Miszrátai börtönéből, ahol immár a Korán olvasásával tölti napjait, egy szakállas fiatalember, aki részt vett a fiatal lányok kereskedelmében, dühödten vetette oda nekem: – Kadhafi halott! Halott! Miért akarja hát előásni ezeket a botrányos titkokat? – A védelmi miniszter, Oszama Dzsuvali álláspontja sem áll távol ettől: – Ez a téma szégyen és gyalázat az egész nemzetre nézve. Amikor arra a sok, fiatal ember ellen elkövetett bűnre gondolok, elfog az undor! Biztosíthatom, a legjobb erről nem beszélni. A líbiai társadalom egésze úgy érzi, bemocskolták a becsületét, és lapozni akar.

Ó, igen? Lennének a leleplezni való bűnök, és a többi, amit el kell kenni, mint a mocskos kis titkokat? Lennének szép és nemes bűnök, és lennének a gyalázatosak? Olyanok, amelyeket honorálni, jutalmazni és kompenzálni kellene, és olyanok, amelyeknél sürgősen „lapozni” kellene? Nem. Ez elfogadhatatlan. Szoraja története nem anekdota. A nők ellen elkövetett bűnök, amelyeket világszerte túl könnyedén, ha nem elnézően kezelnek, nem jelentéktelen ügy.

Szoraja tanúvallomása bátor, és úgy kellene olvasni, mint írásos bizonyítékot. Azt írtam le, amit diktált. Jól mesél, és a memóriája is kiváló. És nem képes elviselni a hallgatás összeesküvésének gondolatát. Kétségkívül nem lesz olyan büntetőbíróság, amely egy nap igazságot szolgáltat majd neki. Talán még Líbia sem fogja soha elismerni Moammer Kadhafi és a saját képére alkotott rendszere „prédáinak” szenvedését. De legalább itt lesz a tanúvallomása, amely bizonyítja, hogy amíg ő a NATO-ban páváskodott a világ uraként tetszelegve, amíg más nemzetek vörös szőnyeggel és fanfárokkal fogadták, amíg amazonjai a kíváncsiság, a bámulat vagy a mulatság tárgyai voltak, addig hatalmas Bab al-Azizia-i rezidenciájában, pontosabban annak nyirkos alagsorában Moammer Kadhafi fiatal lányokat tartott fogva, akik még gyermekként érkeztek oda.

ELSŐ RÉSZ

SZORAJA

TÖRTÉNETE

1.

GYERMEKKOR

Mardzsban, a Zöld-hegység, azaz Dzsabal Akhdar régió egy kis mezővárosában születtem, közel az egyiptomi határhoz 1989. február 17-én. Igen, február 17-én! Ezentúl egyetlen líbiai sem felejtheti el ezt a dátumot: ezen a napon tört ki a forradalom, amely 2011-ben elűzte a hatalomból Kadhafit.

A családban három fiú született előttem, még két fiú és egy lány utánam. De én voltam az első lány, és apám majd eszét vesztette a boldogságtól. Lányt akart. Egy Szoraját akart. Már jóval a házassága előtt kitalálta ezt a nevet. És sokszor elmesélte, mennyire meghatódott, amikor először megpillantott.

– Gyönyörű voltál! Annyira gyönyörű! – ismételgette gyakran. Annyira boldog volt, hogy a születésem utáni hetedik napon az ilyenkor szokásos ünnepség szinte egy lakodalommá terebélyesedett. Vendégekkel zsúfolásig telt ház, zene, nagy lakoma… Ugyanazokat az esélyeket, ugyanazokat a jogokat akarta a lánya számára, mint amelyek a fivéreimet megillették. Még ma is azt mondogatja, hogy arról álmodott, orvos leszek. És igaz is, arra ösztönzött, hogy természettudományokat vegyek fel a gimnáziumban. Ha az életem normális mederben folyt volna, talán tényleg orvosnak tanultam volna. Ki tudja? De ne beszéljünk a fivéreimmel egyenlő jogokról! Azt azért nem! Egyetlen líbiai nő sem hihet ilyen fikcióban. Elég, ha csak megnézzük az anyámat, pedig ő annyira modern volt, miként adta fel végül minden álmát.

Rengeteg volt neki. És az összes összetört. Marokkóban született, a nagyanyjánál, aki imádta. De a szülei tunéziaiak voltak. Anyám nagy szabadsággal rendelkezett, hiszen fiatal lányként Párizsba ment fodrászatot tanulni. Álom, nem? Ott találkozott a papával egy ramadánesti nagy vacsorán. A papa akkor a líbiai követségen dolgozott, és ő is imádta Párizst. A hangulat annyira könnyed, annyira vidám volt, szemben a líbiai elnyomás légkörével. Papa járhatott volna az Alliance Française tanfolyamára, ahogy felajánlották neki, de ő túl könnyelmű volt, és jobban szeretett szórakozni, sétálni, a szabadság morzsáit csipegetni, hogy minden cseppjét kiélvezze. Ma már sajnálja, hogy nem tud franciául. Az kétségtelenül megváltoztatta volna az életünket. Mindenesetre, amint megismerte anyámat, gyorsan elhatározta magát. Megkérte a kezét, az esküvőt Fezben tartották, ahol anyám nagyanyja lakott, és hopp, nagy mellénnyel elhozta Líbiába.

Micsoda megrázkódtatás volt ez anyám számára! Soha nem gondolta, hogy a középkorban fog élni. Ő, aki annyira kacér volt, annyira adott arra, hogy divatosan öltözzön, mindig szép legyen a frizurája és a sminkje, arra kényszerült, hogy hagyományos fehér lepelbe burkolódzon, és a minimumra korlátozza kimenőit otthonról. Olyan volt, mint a ketrecbe zárt oroszlán. Becsapva érezte magát, csapdába esett. Ez egyáltalán nem az az élet volt, amelyet papa ígért neki. Franciaország és Líbia közötti utazásokról beszélt, és a karrierjéről, amelyet mind a két országban építhet. De anyám néhány nap alatt a beduinok országában találta magát. Levert lett. Ekkor papa elintézte, hogy a család Bengáziba költözzön, Líbia második legnagyobb városába, az ország keleti felébe. Provinciális város, amit azonban egy kicsit mindig lázadónak tekintettek a Tripoliban székelő hatalommal szemben. Párizsba, ahová továbbra is gyakran utazott, ugyan nem vihette magával, de anyám legalább egy nagyvárosban élhetett, megmenekült a fátyolviseléstől, sőt még fodrászként is dolgozhatott a családi szalonban. Mintha ugyan ez megvigasztalhatta volna!

Továbbra is szomorkodott, és Párizsról álmodozott. Nekünk, kicsiknek a sétákról mesélt a Champs-Élysées-n, a teázásokról a barátnőkkel a kávézók teraszán, a szabadságról, amellyel a francia nők rendelkeznek, meg a szociális rendszerről, a szakszervezetek jogairól és a sajtó merészségéről. Párizs, Párizs, Párizs… A végén már a könyökünkön jött ki. De apámnak lelkiismeret-furdalása volt. Azt tervezte, hogy belevág egy üzletbe Párizsban, egy kis étterembe a XV. kerületben, amelyet mama vihetett volna. Sajnos csakhamar összeveszett a társával, és a terv kútba esett. Majdnem vett egy lakást is a Défense-nál. Akkoriban ez huszonötezer dollárba került volna. Nem volt bátorsága hozzá, és még ma is bánja.

Bengáziból vannak tehát az első iskolás emlékeim. Már csak homályosan, de arra emlékszem, hogy nagyon boldog időszak volt. Az iskola „A Forradalom Kisoroszlánjai” nevet viselte, és négy elválaszthatatlan barátnőmmel jártam oda. Én voltam a csoportunk komikája, specialitásom a tanáraink utánzása volt, amint kitették a lábukat az osztályteremből, vagy az igazgató kifigurázása. Úgy tűnik, tehetségem van ahhoz, hogy megragadjam az emberek viselkedését és kifejezéseit. Együtt sírtunk a nevetéstől. Nulla voltam matekból, de arab nyelvből én voltam a legjobb.

Papa nem keresett túl jól. Mama munkája nélkülözhetetlenné vált. Sőt nemsokára mama vállára nehezedett a család eltartásának terhe. Éjt nappallá téve dolgozott, és nem adta fel a reményt, hogy egyszer majd történik valami, ami messze visz minket Líbiától. Tudtam, hogy különbözik más anyáktól, és előfordult, hogy az iskolában megvetően „a tunéziai lányának” neveztek. Ez nagyon bántott. A tunéziai nőket modernnek, emancipáltnak tartották, és elhihetik, hogy Bengáziban ezek nem számítottak éppen dicséretre méltó tulajdonságoknak. Ostoba módon ez bosszantott engem. Már-már haragudtam apámra, amiért hitveséül nem egy helybéli nőt választott. Miért kellett neki egy külföldit elvennie? Gondolt egyáltalán a gyerekeire? Istenem, milyen hülye voltam!

Tizenegy éves koromban papa bejelentette, hogy a szintén a Földközi-tenger partján, Tripoli és Bengázi között elhelyezkedő Szurtba költözünk. Közelebb akart lenni a családi bölcsőhöz, az apjához – aki nagyon hagyománytisztelő ember volt, négy feleséggel –, a fivéreihez és az unokatestvéreihez. Ez már csak így van Líbiában. Minden család megpróbál egyetlen bástya köré csoportosulni, amelyről úgy gondolják, hogy erőt és feltétel nélküli támogatást nyújt számukra. Gyökerek és kapcsolatok nélkül olyanok voltunk Bengáziban, mint az árvák. Legalábbis papa így magyarázta nekünk. De én úgy éltem meg ezt a hírt, mint valami katasztrófát. Otthagyni az iskolámat? A barátnőimet? Micsoda dráma! Belebetegedtem. Tényleg. Két hétig nyomtam az ágyat. Képtelen voltam felkelni, hogy elmenjek az új iskolába.

Végül aztán elmentem. Ólomlábakon. És igen hamar megértettem, hogy itt nem leszek boldog. Először is, tudni kell, hogy Kadhafi szülővárosába érkeztünk. Őt még nem említettem, mert otthon mi nem foglalkoztunk vele, nem volt beszédtéma. Mama határozottan gyűlölte. Azonnal csatornát váltott, ha megjelent a televízióban. Csak úgy hívta: „a kócos”, és fejcsóválva azt mondogatta: – Most őszintén, olyan feje van ennek az alaknak, mint egy elnöknek?

Papa, azt hiszem, félt tőle, és távolságot tartott. Mindannyian ösztönösen éreztük, hogy minél kevesebbet beszélünk róla, annál jobb, a családi körön kívül elejtett legkisebb megjegyzést is jelenthették, és nagy bajba keveredhettünk. Otthon nem volt fotónk róla, csak semmi agitáció. Úgy mondhatnánk, hogy ösztönösen mindannyian nagyon óvatosak voltunk.

Ellenben az iskolában imádat övezte. Az arcképe mindenütt ott volt: minden reggel elénekeltük a nemzeti himnuszt a zöld zászlóra ragasztott, hatalmas posztere előtt; azt kiabáltuk: – Te vagy a mi Vezérünk, téged követünk, blablabla. – És az osztályteremben vagy a szünetben a diákok ilyen szavakkal nagyzoltak: „Moammer kuzinom”, „Moammer bácsikám”, miközben a tanárok úgy beszéltek róla, mint egy félistenről. Nem is, inkább, mint egy istenről. Jó volt, vigyázott a gyermekeire, mindenható volt. Valamennyiünknek Moammer papának kellett neveznünk. Mindenhatónak tűnt számunkra.

Hiába költöztünk Szurtba, hogy közelebb kerüljünk a tágabb családhoz, és jobban beilleszkedjünk a közösségbe, az idegen testként vetett ki minket magából. A rokonságukkal körbevett vagy a Kadhafi köreibe tartozó szurtiak a világ urainak érezték magukat. Úgy is mondhatjuk, arisztokratáknak, az udvar bizalmasainak a bunkókkal és a jöttment bugrisokkal szemben. Zlitenből jöttetek? Groteszk! Bengáziból? Nevetséges. Tunéziából? Szégyen! Mama tehetett bármit, mindenképpen szégyenforrás volt. És a megvetés csak tovább dagadt, amikor a városközpontban, közel a Dubai úti lakásunkhoz nyitott egy szép kis szalont, ahová az elegáns szurtiak törték magukat, hogy bejussanak. Pedig valóban tehetséges volt. Mindenki elismerte, hogy ő csinálta a legszebb frizurákat, és mesésen sminkelt. A fejemet tenném rá, hogy irigyelték. Nem is tudják elképzelni, mennyire fojtogatóan telepedett rá Szurtra a hagyomány és a prüdéria. Egy nő, aki csador nélkül lép ki az utcára, gyalázkodás céltáblájává válhat. Még lefátyolozva is gyanús. Mi az ördögöt csinál kint? Talán csak nem kalandot keres? Csak nem viszonya van? Az emberek egymás után kémkednek, a szomszédok figyelik a jövés-menést a szemben levő házban, a családok féltékenykednek, védik a saját lányaikat, és pletykálnak a másokéról. A pletykamalom szakadatlanul forog.

Az iskolában tehát kétszeresen is rossz volt. Nemcsak „a tunéziai lánya” voltam, de ráadásul „a lány a szalonból” is. Mindig egyedül ültem a padban, és mindig távol a többiektől. És nekem soha nem lehetett líbiai barátnőm. Kicsit később szerencsémre összebarátkoztam egy líbiai és egy palesztin lányával. Aztán egy marokkóival. Aztán egy líbiai és egy egyiptomi lányával. De helyi lányokkal soha. Még akkor sem, amikor egy nap azt hazudtam, hogy az anyám marokkói. Ez kevésbé tűnt súlyosnak számomra, mint a tunéziai. De a helyzet csak rosszabb lett. Az életem a szalon körül kezdett forogni. Ez lett az én birodalmam.

Rohantam oda, amint vége lett a tanításnak. És ott újra éltem! Micsoda boldogság! Először is azért, mert segítettem mamának, ami jóleső érzés volt. Aztán pedig, nagyon tetszett ez a munka. Anyám meg sem állt, egyik vendégtől futott a másikig, hiába volt négy alkalmazottja is. Frizurákat készítettünk, kozmetikai kezeléseket végeztünk, sminkeltünk. És biztosíthatom önöket, hogy a szurti nők, hiába rejtik el magukat a kendőjük alá, hihetetlenül igényesek és szofisztikáltak. Az én specialitásom az arcszőrtelenítés és a szemöldökszedés volt selyemszállal, igen egy egyszerű selyemszállal, amit átfűztem az ujjaim között, és nagyon gyorsan mozgattam, hogy elkapja a szőrszálakat. Sokkal jobb, mint a csipesz vagy a gyanta. A sminkhez is előkészítettem a vendégek arcát, felvittem az alapozót; aztán anyám átvette a stafétabotot, kifestette a szemeket, mielőtt így kiáltott volna: – Szoraja! Az utolsó simítás! – Ekkor odafutottam, hogy rúzsozzak, ellenőrizzem a végeredményt, és egy leheletnyi parfümöt szórjak.

A szalon hamar a város elegáns nőinek kedvelt találkozóhelye lett. Azaz a Kadhafi-kláné. Amikor nagy, nemzetközi csúcstalálkozókat rendeztek Szurtban, különféle delegációkból érkeztek nők a szalonba szépítkezni: afrikai elnökök, amerikai és európai államfők feleségei. Vicces, de leginkább a nicaraguai elnök felesége maradt meg az emlékezetemben, aki azt akarta, hogy óriási szemeket fessünk neki a hatalmas kontya alá… Egy nap Dzsudia, a Vezér feleségének protokollfőnöke jött el mamáért autóval, hogy megcsinálja asszonya frizuráját és sminkjét. Ez is azt bizonyítja, hogy mamának őrült nagy hírneve volt! El is ment, és órákat foglalatoskodott Szafia Farkassal{2}, majd fizetségül egy nevetséges összeget kapott, amely jóval alatta volt a szokásos tarifának. Dühös volt, és megalázva érezte magát. Így aztán amikor később Dzsudia újra eljött érte, egész egyszerűen visszautasította, arra hivatkozva, hogy túl sok munkája van. Máskor pedig még el is bújt, rám bízva, hogy magyarázzam el, hogy nincs ott. Anyám igazi jellem. Soha nem hunyászkodott meg.

A Kadhafi törzs nőtagjai általánosságban aljasak voltak. Ha megközelítettem egyiküket, hogy megkérdezzem, szeretne-e egy hajvágást vagy festést, megvetéssel vetették oda: – Ki vagy te, hogy hozzám szólj? – Egy reggel az egyik elegáns, káprázatos nő eljött a szalonba. Bámulatba ejtett az arca. – Milyen gyönyörű! – csúszott ki a számon önkéntelenül. Felpofozott. Először megdermedtem, majd a mamához futottam, aki azt mormogta a fogai között: – Hallgass. A vendégnek mindig igaza van. – Elfogott a nyugtalanság, amikor három hónappal később megláttam ugyanazt a hölgyet, amint benyitott a szalonba. Odajött hozzám, azt mondta, hogy a lánya, aki egyidős volt velem, most halt meg rákban, és bocsánatot kért tőlem. Ez még döbbenetesebb volt, mint a pofon.

Máskor egy fiatal ara foglalta le a szalont a szépítkezéshez a házasságkötése napjára. Fizetett egy kisebb előleget, majd lemondta a foglalást. Minthogy anyám nem volt hajlandó visszafizetni az előleget, fúriává változott. Üvöltözött, elkezdett törni-zúzni, amit ért, és értesítette a Kadhafi-klánt, akik hamarosan megérkeztek, és feldúlták a szalont. Egyik bátyám anyám segítségére sietett, őt jól helybenhagyták. Amikor a rendőrség beavatkozott, a bátyámat tartóztatták le, és vetették börtönbe. Kadhafi emberei mindent elkövettek, hogy a lehető leghosszabb ideig ott is maradjon, és csak a törzsek közötti hosszas tárgyalások eredményeképpen egyeztek ki és bocsátottak meg. Hat hónap múlva engedték ki a börtönből, a fejét leborotválták, a testét zúzódások borították. Megkínozták. És a törzsi megegyezés ellenére, a Kadhafik, akiknek mindenhová elért a kezük, beleértve a polgármesteri hivatalt is, összefogtak, hogy bezárassák a szalont még egy hónapra. Fel voltam háborodva.

Nasszer bátyámtól kicsit féltem, és kapcsolatunk a tekintélyen alapult. De Aziz, aki egy évvel volt idősebb, mint én, olyan volt, mintha az ikertestvérem lenne, igazi cinkostárs. Mivel egy iskolába jártunk, egyszerre éreztem őt védelmezőnek és féltékenynek. És én voltam a küldönce szerelmi ügyeiben. Én nem is gondoltam a szerelemre. Akkoriban valóban egyáltalán nem. Teljes ártatlanság. Tiszta lap. Talán én korlátoztam saját magamat, tudván, hogy anyám nagyon szigorú és hajlíthatatlan. Nem tudom. De nem volt egyetlen szerelmem sem. A legkisebb szívdobbanás sem. Egy kicsike ábránd sem. Azt hiszem, egész életemben sajnálni fogom, hogy nem éltem át kamaszkori szerelmeket. Tudtam, hogy egy nap férjhez megyek, és akkor majd kisminkelem magam, és szépítkezem a férjemnek. De semmi egyebet nem tudtam. Sem a testemről, sem a szexualitásról. Micsoda pánikba estem, amikor megjött a menstruációm! Rohantam, hogy elmondjam a mamának, aki semmit sem magyarázott el. Ettől kezdve nagyon szégyelltem magam, amikor a tévében intimbetétreklám ment. Micsoda zavarban voltam hirtelen, amikor a családom férfi tagjai körében kellett nézni ezeket a képeket… Emlékszem, mama és a nagynénéim azt mondogatták: – Amikor tizennyolc éves leszel, majd mesélünk… – Miről? – Az életről. – Nem volt rá idejük. Moammer Kadhafi megelőzte őket. És darabokra tört.

Egy áprilisi reggelen, 2004-ben – épphogy betöltöttem a tizennegyedik évemet –, az iskola igazgatója így szólt az udvaron összeterelt diákokhoz: – A Vezér abban a nagy megtiszteltetésben részesít minket, hogy holnap meglátogat minket. Ez nagy öröm az egész iskola számára. Számítok rátok, hogy pontosak lesztek, fegyelmezettek, kifogástalan öltözékben. Nagyszerű iskola benyomását kell keltenetek, ahogy ő szereti és megérdemli. – Micsoda hír! El sem tudják képzelni azt az izgalmat. Kadhafit látni élőben… A képe születésem óta kísért. Mindenütt ott voltak a fotói, a város, a hivatalok, az önkormányzat, az üzletek falain. Pólókon, nyakláncokon, füzeteken. Nem is beszélve a bankjegyekről. Folyamatosan a tekintete alatt éltünk. A kultuszában. És mama csípős megjegyzései ellenére én félénk tisztelettel adóztam neki. Nem képzeltem el az életét, mivel nem soroltam az emberek közé. Mindenekfelett állt, egy elérhetetlen Olümposzon, ahol a tisztaság uralkodik.

Másnap tehát friss és vasalt egyenruhában – fekete nadrágban és tunikában, az arcot körbeölelő fehér kendőben – futottam az iskolába, türelmetlenül várva, hogy elmagyarázzák, miként fog lezajlani a nap. De alig kezdődött el az első óra, egy tanár jött értem, és azt mondta, kiválasztottak, hogy virágot és ajándékot adjak át a Vezérnek. Engem! A „lányt a szalonból”! Képzelhetik, mekkora sokk volt ez számomra! Először kikerekedett a szemem a meglepetéstől, aztán az örömtől ragyogva felálltam, biztos tudatában annak, hogy nem kevés irigyre tettem szert az osztályban. Egy nagy terembe vezettek, ahol egy maroknyi, szintén kiválasztott diáklánnyal találtam magam, és azt az utasítást kaptuk, hogy gyorsan öltözzünk át a hagyományos líbiai öltözetbe. A ruhák ott voltak, vállfára akasztva. Pirosak. Tunika, nadrág, kendő és egy kis fejfedő. Milyen mámorító volt! Hangosan nevetgélve iparkodtunk a tanárok segítségével, akik igazgatták a kendőket, hajtűket rakosgattak, és egy hajszárítóval igyekeztek rendszabályozni a rakoncátlan tincseket. Azt kérdezgettem: – Könyörgöm, mondják meg, hogyan köszöntsem! Mit kell tennem? Boruljak a földre? Csókoljam meg a kezét? Szavaljak valamit?

Szaporán vert a szívem, miközben mindenki azon szorgoskodott, hogy ragyogóan nézzünk ki. Amikor ma visszagondolok erre a jelenetre, úgy látom, mintha a bárányokat készítették volna elő az áldozatra.

Az iskola díszterme zsúfolásig telt. Tanárok, diákok, adminisztratív személyzet, mindenki idegesen várt. A Vezér fogadására felkészített lányok kis csoportja a bejárat előtt sorakozott, és olyasféle cinkos pillantásokat váltottunk, hogy: – Nahát, micsoda szerencse! Egy ilyen pillanatra egész életünkben emlékezni fogunk!

A virágcsokromba kapaszkodtam, miközben úgy reszkettem, mint a nyárfalevél. A térdem rogyadozott, mintha nem lenne benne csont. Az egyik tanár szigorú pillantást vetett rám: – Nahát, Szoraja, állj rendesen!

És egyszer csak megérkezett Ő. Vakukattogás közepette, testőrök és testőrnők felhőjében. Fehér öltözéket viselt, mellkasát jelvények, kitüntetések és zászlók borították, bézs színű stóla volt a vállán, ugyanolyan színű, mint a fejfedője, amely alól nagyon fekete hajtincsek kunkorodtak elő. Nagyon gyorsan történt. Átnyújtottam a virágcsokrot, aztán két kezemmel megfogtam a szabad kezét, és meghajolva megcsókoltam. Úgy éreztem, hogy furcsán megszorította a tenyeremet. Aztán hideg tekintettel tetőtől talpig végigmért. Megfogta a vállamat, egyik kezét a fejemre tette, és megsimogatta a hajamat. Itt ért véget az életem. Mert ez a mozdulat – amint azt később megtudtam – a testőreinek szóló jel volt, amely azt jelentette: „Ezt itt, ezt akarom!”

De akkor a felhőkben jártam. És alighogy véget ért a látogatás, nem is futottam, hanem repültem a fodrászszalonba, hogy elmeséljem az eseményt anyámnak.

– Moammer papa rám mosolygott, mama. Esküszöm! Megsimogatta a fejemet! – Őszintén szólva, sokkal inkább egy fagyos vigyor maradt meg az emlékezetemben, de ujjongott a lelkem, és azt akartam, hogy mindenki tudja.

– Ne csinálj belőle ekkora ügyet! – vetette oda mama, miközben a hajcsavarókat szedegette egy vendég fejéről.

– De mama! Ő Líbia vezetője! Ez azért nem semmi!

– Tényleg? A középkorba süllyesztette vissza ezt az országot, és a szakadékba taszítja a népét. Még hogy vezető!

Elkedvetlenített, így hazamentem, hogy egyedül ízlelgessem az örömömet. Papa Tripoliban volt, de úgy látszott, a bátyáimnak kicsit leesett az álla. Kivéve Azizt, aki nem tért magához.

Amikor másnap reggel megérkeztem az iskolába, gyökeres változást tapasztaltam a tanárok részéről irányomban. Rendszerint nyersek, sőt megvetőek voltak velem. És tessék, most szinte gyöngédek, de legalábbis figyelmesek lettek. Amikor egyikük „kis Szorajának” nevezett, felhúztam a szemöldököm. És amikor másikuk azt kérdezte: – Akkor, újra az órán? –, mintha ugyan lett volna más választásom, azt gondoltam, hogy ez már nem normális. De végül is az ünnepély másnapja volt, így aztán nem aggódtam. A tanítás után, egykor rohantam haza átöltözni, és fél kettőkor már a szalonban voltam, hogy segítsek a mamának.

Kadhafi női három óra körül lépték át a szalon küszöbét. Először Faiza, aztán Salma, és végül Mabruka. Salma testőregyenruhájában volt, a derékszíján revolver lógott. A többiek hétköznapi ruhát viseltek. Körülnéztek – igen forgalmas nap volt –, és megkérdezték az egyik alkalmazottat: – Hol van Szoraja anyja?

És egyenesen hozzá mentek.

– A Forradalmi Bizottság tagjai vagyunk, Moammerrel voltunk tegnap reggel, amikor ellátogatott az iskolába. Szoraja kitűnt a többiek közül. Ragyogóan nézett ki a hagyományos öltözetben, és remekül teljesítette a feladatát. Azt szeretnénk, ha újra átadna egy csokrot Moammer papának. Most rögtön velünk kellene jönnie.

– Nem a legalkalmasabb. Látják, a szalon tele van. Szükségem van a lányomra!

– Nem tart tovább egy óránál.

– Csak a virágról lenne szó?

– Lehet, hogy ki is kellene sminkelnie a Vezér kíséretének hölgytagjait.

– Az mindjárt más. Akkor én megyek!

– Nem, nem! Szorajának kell átadnia a csokrot.

Először kíváncsian, aztán izgatottan hallgattam a beszélgetést. Igaz, aznap mama azt sem tudta, hol áll a feje a sok munkától, mégis kicsit zavarban voltam, hogy ilyen elutasító. Ha a Vezérről van szó, mégsem lehet nemet mondani! Anyám végül beleegyezett – nem is volt más választása –, én pedig követtem a három nőt. Egy nagy terepjáró parkolt az üzlet előtt. A sofőr már azelőtt beindította a motort, hogy beültünk volna. Mabruka elölre, én hátra, Salma és Faiza közé beszorítva. Padlógázzal indultunk, két biztonsági autó kíséretében, amelyeket rögtön észrevettem. Búcsút mondhattam a gyermekkoromnak.

{1} Moammer Kadhafi (1942–2011) 1969-től Líbia vezetője, diktátor.

{2} Szafia, illetve Szofia Farkas, Kadhafi második felesége apai ágról magyar származású asszony, aki a volt Jugoszlávia területén levő Bosznia-Hercegovinában, Mostar városában nőtt fel. 1971-ben házasodott össze Kadhafival, akitől hat fia és egy lánya született, de még két gyermeket örökbe fogadtak.