GYURCSÁNY SZABADON

SZÁNTÓ ISTVÁN INTERJÚKÖTETE

© Gyurcsány Ferenc, Szántó István, 2013

Fotók: Réti Dóra és Gyurcsány Ferenc magángyűjteményéből

Felelős kiadó az Ab Ovo Kiadó igazgatója

Szerkesztő Nagy Mercedes

Borító és tördelés Török Szonja

A borító Kerényi László fotójának felhasználásával készült

ISBN 978-615-5353-36-9

Minden jog fenntartva

Jelen könyvet vagy annak részeit szigorúan tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

www.abovo.hu

Hazugságra nem lehet politikát építeni!

A fél ország dicsőíti? A másik fele hallani sem akarja a nevét? Nem tudom, az viszont biztos, lépten-nyomon megállítják, felismerik, hátba veregetik. Szurkolnak neki. Mások legyurcsányizzák. A mamával összefüggésben emlegetik. Ahol megjelenik, éljenzik, vagy tüntetnek ellene. Minden gondunkat, bajunkat a nyakába varrják.

Ne csodálkozzunk. Akarva-akaratlanul, egy ország nyilvánossága előtt vallotta be, hogy elkúrták. Kap hideget, meleget. Mindenkiből képes érzelmeket kiváltani. Nehéz kihozni a sodrából. Ám akinek mégis sikerül, az magára vessen.

A szokásos vidéki országjárásakor Gyurcsány Ferenc betoppant a szerkesztőségbe. Nem először tette, de most nem miniszterelnökként nézett be hozzánk. Most nem jött előtte az az aranyos kis tűzszerész kutya, amely mindig megelőzte. A nagy német bombakereső juhász se, amelyik se cukrot, se vizet nem fogadott el, ránk se hederítve végezte a munkáját. Amikor befejezte, kötelességtudóan hagyta magát simogatni.

Gyurcsány Ferenc volt miniszterelnök, az MSZP volt elnöke, a Demokratikus Koalíció elnöke különleges egyéniség, eredeti figura. Gondoltam, itt az ideje, hogy kiszedjem belőle mindazt, ami engem érdekelhet. Egy regnáló miniszterelnöktől nem illő megkérdezni, hogy le szokta-e vinni a szemetet, papucsot húz-e otthon, az előszobában. Azt se firtatjuk, hogy miként viselkedik olyan úri társaságban, mint az európai uniós csúcsokon résztvevő politikusoké. Nem beszélhet arról se, hogy amikor Putyinnal ebédel, észreveszi-e, hogy Oroszország első embere kibelezi a zsemlét. A héját meg ott hagyja.

Mostani látogatásakor első felindulásomban rákérdeztem, hagyná-e magát élve boncolni. Persze jobb lett volna ezt 2006-ban, de ami késik, nem múlik. Leülne-e a magnóm elé, és elmondaná-e mindazt, amit mi megéltünk – az ő szemszögéből. Rábólintott. Nem volt valami lelkes, lehet, hogy nem is vette komolyan. Annyira nem, hogy eszébe sem jutott elkérni a kérdéseket. Nekem se, hogy előre megfogalmazzam őket.

Gyurcsány sokat szerepelt, sose bújt el az újságírók elől. Ha nem kerestük, bloggolt, üzent, üzengetett. Valami mindig volt körülötte. Ráragadt az őszödi beszéd, a 2006-os zavargások és az egészségügy átalakításának összes bonyodalma.

Több alkalommal leültünk, és faggattam a volt miniszterelnököt. Türelmesen válaszolt minden kérdésemre, kényes kérdés nem létezik a számára. Faggathattam volna tovább is, de egyszer minden beszélgetés véget ér.

SZÁNTÓ ISTVÁN

Kezdjük azzal, mi a bűne?

Bűntelen vagyok. Majdnem annyira, mint a ma született bárány!

(Riporter: kapásból válaszol, s a válaszhoz illő ártatlan képet vág.)

Tehát nem vétkezett?

A tízparancsolatot majdnem mindenben betartottam. Amikor gyerekfejjel gyóntam, akkor megvallottam, hogy például torkos, vagy éppen kíváncsi voltam.

(Riporter: Óh, ha ez bűn, nekem állandóan vezekelnem kell. A torkosságról ne is beszéljünk. S egész életemben űzött, hajtott a kíváncsiság. Ebből élek. Most is más agyában turkálok, kutatok. Mitől ilyen ez az ember? Sajátos kisugárzása van, vigyázz, nehogy összeérjen az aurátok. Képes úgy beszélni, hogy mindent elhiszel neki.)

Gyerekkorában biztosan kérdezték, na, öcsi, mi szeretnél lenni?

Szoba-konyhás lakásban laktunk, anyám mindig fát vett télre. Apám sokszor elkódorgott, ezért anyám rendszeresen hívott egy embert, aki felvágta a fát. Az ő meséi alapján hat-hét évesen azt gondoltam, hogy erdészmérnök leszek. Később egy ideig hittanra jártam, akkor azt hittem, lelkész leszek. Aztán gyorsan utána tanár akartam lenni, de miközben végeztem a tanárit, jelentkeztem építészmérnöknek a Műszaki Egyetemre.

(Riporter: Vajon mi lett volna, ha egy munkanélküli miniszterelnök hasogatja a tűzrevalót? Még hamarabb pályát választ. )

Ezen a képen a nagyszüleim, apám édesanyja, édesapja és nagyanyja, a dédikém látható.

Apám lecsúszó keresztény-konzervatív családból jött. Az ő apja, Géza egy kártyaadósság miatt „úriemberhez méltóan” (brrr…) főbe lőtte magát. Sajnos egyik nagyszülőmet sem ismertem, a második képen apám látható ifjúkorában, valamikor a ’40-es évek elején.

Pápán vagyunk a hatvanas évek elején, közepén. Az első képen anyám karján ülök, Éva nővérem áll előttünk. Házunk előtt készült a második kép, mi nem a szép ablakos lakásban éltünk, hanem hátul a cselédlakásban… Óvodai záróünnepség után nővéremmel, ez a harmadik kép.

Emlékszik-e az eseményre?

A második sorban jobbról a második vagyok én. Elsőáldozás utáni közös fénykép a pápai Nagytemplomban. Ezt követően egy időre buzgó templomlátogató lettem, majd ahogy jött, úgy kikopott belőlem.

Hányszor írta át az önéletrajzát?

Pontosan negyvenháromszor, pontosítok, ki a fene tudja, sokat, nagyon sokat kellett szerkesztenem.

(Riporter: Az egész huszadik századunk az önéletrajzok módosításáról szól. Az életkorral nemcsak hosszabbodtak mifelénk, de tartalmilag is változtak, a rokonok, az ősök a társadalmi viszonyoktól függően kaptak, vagy nem kaptak helyet ezekben a „művekben”. Ilyenek vagyunk, vagy hagytuk, hogy ilyenekké gyúrjanak minket.)

Volt-e köztük lényeges különbség?

Persze. Ahogy korosodom, egyre hosszabb. Ha arra céloz, hogy bármikor bármit is kifelejtettem vagy módosítottam, akkor azt kell mondanom, nem. Mindegyikben szerepel, hogy a nyolcvanas évek végén KISZ-vezető voltam. Hívő kisgyerekként lehettem volna akár cserkész is, de akkoriban az az egy ifjúsági szervezet volt. Hozzáteszem, a főiskolán is, később a KISZ KB-ban, már mindig többes jelölés volt. Nem kineveztek, hanem választáson győztem le a riválisomat.

(Riporter: Hit és lelkesedés nélkül persze aligha szemelik ki bármilyen tisztségre. Sőt, kellett hozzá bizonyos irányú politikai meggyőződés is. Kétségem sincs, hogy esetében bármelyik is hiányzott volna. Kevesek képesek ilyen elánnal szolgálni az igazukat.)

Tanácsadóként kezdte Medgyessy Péter mellett, mennyi idő kellett, hogy feltornázza magát a miniszterségig?

Nem egészen egy év, ha a kormányváltástól számoljuk. Ha a kampánytól, akkor másfél, kettő.

(Riporter: Sokat törtem a fejem, miként lesz valakiből tanácsadó, de leginkább azon, hogy egy miniszterelnök milyen alapon válogatja ki a megmondó embereit. Mi alulnézetből, a televízió előtt vagy újságolvasás közben olyan szívesen adnánk tanácsot a mindenkori kormányfőnek – ingyen!)

Milyen tanácsokat adott?

Jókat, meg persze rosszakat is.

Bővebben, tessék gondolkodni!

Ajaj! Csak egyszerű példákat mondok. Melyikkel is kezdjem? Lelkes támogatója voltam a 2002-ben kezdeményezett kiegyezési politikának. Nemzeti középnek hívtuk ezt akkor. Lehet, naivan azt gondoltam, itt az ideje a polgári és a baloldali pártok közötti konstruktív együttműködésnek. Az ország érdekében.

Ez a fajta politikai gesztus ellenfeleink szemében félreérthető volt. Vagy lehet, csak félre akarták érteni. Mindenesetre úgy gondoltam, hogy a mi pozíciónkból kell megtenni az első lépéseket egymás felé. Az ellenzék viszont másként gondolta. Felmérte Medgyessy Péter habitusát és az általam is szorgalmazott kompromisszumkészséget. És ők ezt a gyengeségünknek tudták be. A nemzeti közép politikája a helyzet és az ellenfél teljes félreismerése volt a részünkről. Így aztán politikai kudarc lett a vége…

Másik példa: Valamikor 2002 őszén Péter megkérdezte, elmenjen-e a Terror Házába. Menjünk, mondtam. Tetszett a gesztus. Egyről viszont megfeledkeztem. Arról, hogy egy ilyen hivatalos látogatás alkalmával elé teszik majd a vendégkönyvet, és neki abba írni illik valamit. S amit ír, az nyilvános lesz. Bármi legyen a tartalma, annak üzenet értéke lesz. Tehát jó lett volna erre felkészíteni. De nem így történt, Péter rögtönzött. A beírt szöveg indokolatlanul önfeladó lett, majdnem dicsérte a Terror Házát. Péter ösztöneitől vezérelve békés természetű ember. Messze távol áll tőle, hogy megjátssza magát. Sajnos a politika ennél bonyolultabb, készülni kell minden eshetőségre.

(Riporter: Igen, volt egy ilyen látogatás. Akkoriban terítéken volt a Terror Házának az állami támogatása. Csökkentették volna a költségvetését. A múzeumot az előző Orbán-kormány alapította, s az utódok – főleg az SZDSZ-esek – meg akarták kurtítani a finanszírozását. Vagy csak így akarták megszorongatni Orbán Viktor volt tanácsadóját, Schmidt Máriát, a ház igazgatóját. A kulisszák mögött szerették volna elérni, hogy az épületben mindenkinek tetsző arányban prezentálják a kommunizmus és a fasizmus bűneit. Sosem volt titok, hogy a múzeum megnyitása a választási kampány része volt. A bűnös ávósok arcképcsarnokában akadtak olyanok, akik a liberális párt vezetői családtagjainak a nevéhez kapcsolódtak.)

Ennyire kézi vezérelt volt a főnöke? Valóban láttunk nála apró cetliket még a spontán felszólalásaikor is.

Ezt úgy fogalmaznám, hogy Péter nagyon fegyelmezett volt ezen a téren. Amit neki leírtak, ő azt felolvasta. Horn is papírból beszélt. Igaz, a legtöbbször ő maga írta a szövegeit. Amolyan hatalmas ákombákom betűs cetliket húzott elő a zsebéből, amelyeket bármilyen távolságból szemüveg nélkül elolvashatott.

(Riporter: Medgyessy Péternek volt egy augusztus 20-i nyilvános beszéde, amelyet a televízió egyenesben közvetített. A képzavarral teli szöveget bakikkal tetézte, ráadásul a beszéd a retorikai képességeit is meghaladta. Tántoríthatatlan híveit is megbotránkoztatta. A balhét a beszéd írója vitte el.)

Ismerek egy magánarchívumból előkerült fotót, ami Szárszón készült, s még sehol nem publikálták. Kockás ingben, farmerben, tök ismeretlenül elmereng. Mire gondolt akkor, amikor látta jönni-menni a politikai elitet, magányos volt?

Lehet, hogy az voltam, nem tudom. Ugye ez egy szárszói találkozón volt? A kilencvenes években üzlettel foglalkoztam. Amikor az ezredforduló környékén a politika felé fordultam, magányos műfajt választottam: cikkeket, tanulmányokat írtam. Hát az nem hoz nagyon sok barátot, és amikor először hívtak társaságba politikusok közé, akkor a többség az én számomra teljesen ismeretlen volt. Farkasházy Teddyn kívül, aki meghívott, nagyon keveseket ismertem.

(Riporter: A fotós azért kaphatta lencsevégre, mert mindenkit ismert, s kíváncsi volt, hogy ki lehet az a magas, szemüveges fiatalember, aki nem valami otthonosan mozog a vendégek között.)

Üzlet! Erről jut eszembe az Altus és a képviselők klubja.

Hosszú sztori. Egy Parlamenthez közeli Szalay utcai ház felső két szintjét árulták. Irodának akartam megvenni. De közben kiderült, hogy a földszinti klubhelyiség is eladó. Nem akartam, hogy mondjuk, egy használtruha-kereskedő vegye meg, mert rontotta volna a ház értékét. Hát azt is megvettem. De fogalmam sem volt, hogy mit csináljak vele. Találkoztam Zwack Péterrel, aki megkérdezte, van-e a parlamenti képviselőknek valami intim találkozóhelye. Kiderült, hogy nincs. Hát vele, aki akkortájt az SZDSZ parlamenti képviselője volt, szerveztük meg a klubot 1994-ben, melyet mind a hat parlamenti párt támogatott. Más időszak volt. Bal- és jobboldali képviselők, liberálisok egyaránt látogatták. De régen volt! Más lett a világ. 2005-ben bezártuk a klubot.

(Riporter: Kétszer is voltam ebben a klubban. Nyakkendő nélkül oda senki be nem tehette a lábát. Akinek nem volt, díjmentesen kaphatott egyet kölcsön a ruhatárban. Még választhattunk is. A konyhája is kifogástalan volt. Különös, de abban az időben a kormánypártiak és az ellenzékiek békésen leültek egymás asztalához. Sőt magát Torgyán Józsefet is láttam ott egy nagy tál marhapörköltös galuska mellett beszélgetni egy MSZP-s képviselővel.)

Mint a klub eszmei és gyakorlati szerzője sok politikussal ismerkedhetett meg? Ön is járt oda.

Én voltam a klubot működtető egyesület titkára. Gyanítom, hogy ott találkoztam először a Fidesz képviseletében az egyesület elnökségében ülő Pokorni Zoltánnal. Az elnökségben minden párt képviseltette magát, és akkortájt mindenki járt oda, pártállásától függetlenül. De az is igaz, hogy klub helyett ez amolyan zártkörű étteremként működött, így aztán ismerkedésre nem sok lehetőség nyílott. Mindenki megmaradt a saját asztaltársaságánál. De elmondok egy sztorit. Schmidt Máriának, a Terror Háza Múzeum igazgatójának férje Ungár Andris volt, akit futólag ismertem, kiváló ingatlan-befektető volt, de sajnos, azóta meghalt. Egyszer egyedül ebédeltem a klubban, és mellettem két asztallal odébb Schmidt Mária ült egy férfivel, akit én csak hátulról láttam, de biztos voltam benne, hogy Andrással, a férjével beszélget. Befejeztem az ebédet, és úgy gondoltam, az a normális, ha odalépek hozzájuk, köszönök Andrásnak és bemutatkozom Schmidt Máriának. Így is tettem. Odaléptem, nyújtottam a kezemet, hogy jó napot kívánok, Gyurcsány Ferenc vagyok és folytattam, hogy szervusz, András. Schmidt viszonozta a bemutatkozást, de hozzátette, hogy ő viszont, mutatott a férfire, nem a férjem, ő nem András. Erre a férfi felállt, és bemutatkozott: Pálinkás József vagyok. Ó, milyen kár, pedig úgy hasonlít – mondtam én. Azonnal jött a válasz: nem, egyáltalán nem hasonlít. A dolog kezdett borzasztóvá válni. Frappánsnak tűnő válasszal próbáltam menteni magam: kár, igazán nagyon kár, de ahhoz képest, hogy milyen ciki a helyzet, igazán jól jöttünk ki belőle, és sürgősen elbúcsúztam. Halkan jegyzem meg, gyanítom, közben fülig vörösödtem.

■□■