Orson Scott Card

A Holtak Szószólója

Speaker for the Dead - A Holtak Szószólója

Copyright © Orson Scott Card

Fordította: Körmendi Ágnes

Copyright © Unio Mystica Kiadó

Borító- és könyvterv: Földi Hajnal

Borítókép: Sánta Kira

Szerkesztette: Komor Kata

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Kiadja az Unio Mystica Kiadó © Minden jog fenntartva

A könyv - a kiadó írásos jóváhagyása nélkül - sem egészben sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, fénymásolást, a rögzítést vagy az információközlés bármely formáját.

www.uniomystica.hu

Unio Mystica Kiadó, Budapest, 2014

ISBN: 978-615-80019-1-5

Gregg Keizernek,

aki mindig tudta, hogyan tovább

Előszó

Bár A Holtak Szószólója egy másik regény folytatása, eredetileg nem annak indult – és nem is így kell olvasni. A kezdetektől fogva az volt a szándékom, hogy a Szószóló önmagában is megállja a helyét, és hogy élvezhető legyen, akár olvasta valaki a Végjátékot, akár nem. Tulajdonképpen számomra ez volt a „eredeti” könyv – ha nem próbáltam volna megírni A Holtak Szószólóját még 1983-ban, akkor a Végjátéknak egyáltalán nem is lett volna regényváltozata.

Hogyan született A Holtak Szószólója? A többi regényemhez hasonlóan, ennek megírására sem csupán egyetlen kósza ötlet késztetett. Az az elképzelés, hogy legyen a „halottaknak egy szószólója”, a halállal és a temetésekkel kapcsolatos tapasztalataimból eredt. Erről már írtam hosszabban is, most legyen elég annyi, hogy egyre nagyobb elégedetlenséggel töltött el, ahogyan a temetéseken átértékeljük a halottak életét, és a valóságtól oly mértékben eltérő történeteket kapcsolunk hozzájuk, hogy azzal gyakorlatilag ismét megöljük őket. Nem, ez persze túlzás. Mondjuk inkább azt, hogy sok mindent kitörlünk és átszerkesztünk az életükben, és olyan személlyé alakítjuk őket, akivel könnyebb lett volna együtt élni, mint a valós illetővel.

Én nem értettem egyet ezzel a szokással. Azt gondoltam, sokkal helyénvalóbb lenne, ha a temetésen őszintén elmondanánk, hogy valójában ki volt az elhunyt és mit tett. De számomra ez az „őszinteség” nem azt jelenti, hogy a szép dolgok helyett a kellemetlenekről beszélünk. Még csak nem is arról van szó, hogy átlagot vonunk a kettőből. Nem. Ahhoz, hogy megértsük, hogy az elhunyt valójában ki volt és az élete mit jelentett, a szószólónak el kell magyaráznia az illető élettörténetét – azt, hogy mit szeretett volna tenni, mit tett valójában, mi az, amit megbánt, és minek örült. Ez a történetüknek az a része, amelyet soha nem tudunk meg, amit nem tudhatunk meg – pedig a halálukkor ez az egyetlen, amit érdemes megosztani.

Mellesleg rengeteg levelet kaptam olyan emberektől, akiket időről időre felkértek, hogy egy temetésen tartsanak búcsúbeszédet a halottról. Ők A Holtak Szószólójának olvasása után megpróbálták ezeket a beszédeket szónoklattá, „szószólássá” alakítani. Gyorsan hozzáteszem, hogy ezt természetesen a család előzetes beleegyezésével, vagy a halott (persze még a halála előtt kifejezett) határozott kérésére tették. Némelyikük még magát a beszédét is elküldte nekem, és meg kell, hogy mondjam, az így elmesélt történetek megdöbbentőek és erőteljesek. Remélem, valaki az én temetésemen is egy ilyen szónoklatot fog tartani! Hiszem, hogy ez egy erőteljes és őszinte megközelítés!

Ám nem a temetéseken szerzett tapasztalatom volt A Holtak Szószólójának egyetlen forrása. Régi rajongója vagyok az antropológiai sci-fi műfajának – az olyan történeteknek, amelyekben egy tudós egy idegen kultúrát tanulmányoz, és felfedi a furcsaságának okait. Az első ilyen regény, amit olvastam James Blish: Lelkiismereti kérdés című műve volt. Pár évvel később került a kezembe Michael Bishop: Death and Designation among the Asadi{1} című könyve. Mindkettő erőteljes hatást gyakorolt rám. Az elmém rejtett zugában ott élt a vágy, hogy én is hozzájáruljak valamivel ehhez a műfajhoz.

Amikor tehát felmerült bennem a gondolat, hogy egy földönkívüli fajról írok, amelynek tagjai a fajfenntartás érdekében borzalmas törzsi háborúkban kénytelenek lemészárolni egymást, teljesen természetesnek tűnt, hogy egy őket tanulmányozó emberi tudós szemszögéből meséljem el a történetet. Az évek során lassan, fokozatosan dolgoztam ki a malackákra és az ő különös életciklusukra vonatkozó elképzeléseimet, és közben a törzsi háború ötlete veszített a jelentőségéből – olyannyira, hogy A Holtak Szószólója történetében már egyáltalán nem is játszik szerepet. Miközben próbáltam egy evolúciós magyarázatot kiagyalni arra, hogy ezeknek a sertésszerű idegeneknek miért kell lemészárolniuk egymást a faj fennmaradása érdekében, megszülettek a pequeninók, akikkel ennek a könyvnek a lapjain találkozhatnak.

A feleségemmel, Kristine-nel (született Allen) éppen a Utah állambeli Oremben éltem, amikor a könyv megírásával kapcsolatban az első áttörést értem el. A fent említett két elképzelés még ekkor is elég távol esett egymástól, és a „halottakért szót emelő személy” ötlete is igencsak kezdetleges formában létezett. Úgy határoztam, hogy a temetési szónoklat inkább ének lesz – a „halál dalnoka” lesz jelen a gyászszertartáson. Azt hiszem, azért gondoltam erre, mert jómagam is énekeltem nem egy temetésen, és ez igen megható élményt jelentett, még akkor is, amikor nem ismertem az elhunytat. Ám amikor ezt a „halál dalnoka” elképzelést felvázoltam Kristine-nek, furcsa képet vágott. „Már megírtad a Szonáta egy hangra című művedet és a Songmastert{2} – emlékeztetett. – Mindkettő a zenéhez kapcsolódott. Ha ismét erről írsz, az emberek azt fogják hinni, hogy csak ehhez értesz.”

Rádöbbentem, hogy igaza van – sokkal inkább, mint azt gondolná! Az történt ugyanis, hogy mind a Szonáta egy hangra című könyvem, mind az eredetileg Mikal énekesmadara címet viselő novellám, amelyre a Songmaster alapult, díjazásra lett jelölve. Ráadásul a Songhouse{3} című regényemet, amely a Songmaster című könyvem első fejezeteit öleli fel, szintén Hugo-díjra jelölték. Az egyetlen olyan művem, amelyet valamilyen díjazásra terjesztettek fel és nem a zenéről szólt, az a Végjáték novellaváltozata. Kristine tehát véletlenül rajtakapott azon, hogy tudattalanul is a múltbeli sikereimet másolom ezzel az ötlettel. Tudtam, hogy igaza van – a zenei motívum alkalmazása talán előnyös figyelemhez juttatott, de most már ideje lenne eldobni ezt a mankót, és valami másba fogni.

Elhatároztam, hogy akkor a halál szószólója szerepel majd a könyvemben, nem pedig a halál dalnoka. Ez jó megoldásnak tűnt. De azonnal eszembe jutott egy újabb őrültség. Talán tudat alatt még mindig az addigi legsikeresebb munkámra akartam támaszkodni, mert arra gondoltam, mi lenne, ha a halál szószólója Ender Wiggin lenne. Persze egyértelmű volt, hogy mit csinálok: ha nem írhatok a zenéről, akkor azt a fiút rángatom vissza még egy körre, aki megmentette a világot. Az ötlet csábító volt. Még nem döntöttem el, hogy így lesz, de tetszett az elképzelés.

Végül is, Endernek csak kellett valamit csinálnia a hangyok elpusztítása után. Mi lenne, ha Ender Wiggin a Halál Szószólójaként érkezne egy idegen világba, és véletlenül megoldaná azt a rejtélyt, hogy a malackák miért öldösik egymást. Érdekes szimmetriát láttam az egészben – a férfinek, aki gyerekkorában kiirtott egy idegen fajt, most esélye lenne megmenteni egy másikat.

Az elképzelés csendesen bújt meg hónapokig az agyam egyik hátsó zugában, miközben a történet lassan kibontakozott. Sőt, mi több, Ender jelleme is árnyaltabbá vált. A Végjáték végén nem gondolkodtam túl sokat azon, hogy vajon Ender mihez kezd a háború után. Elkönyveltem magamban, az élete azután már nem lesz olyan izgalmas, és nagy nehezen be fog illeszkedni az emberek világába. Egy író barátom, Jim Tucker egyszer felajánlotta, hogy megírja a Végjáték folytatását, amelyben visszavitte volna Endert a Földre. És bár a történetnek voltak igen vonzó részletei, egyetlen dologban biztos voltam a szívem mélyén: Ender soha nem térne vissza, hogy az emberiség bölcsőjének számító bolygón élje le az életét. Ám azt gondoltam, hogy ha a holtak szószólójává válik, világról világra vándorolva kutatásokat végez, és az elhunytak nevében szónokol, az remek módja lenne annak, hogy megbékéljen az emberi fajjal, amely gyermekként felhasználta őt.

Lassanként összeállt a kép. Amikor az ügynököm, Barbara Bova szólt, hogy szeretné Tom Doherty új kiadóvállalatának, a Tornak eladni az egyik könyvemet, rájöttem, hogy a következő könyv, amit meg akarok írni a Halál Szószólója lesz. Így hát elkészítettem a vázlatot és az első néhány fejezetet, aláírtuk a szerződést és megegyeztünk. Akkoriban Indianában éltem, a doktorátusomon dolgoztam a Notre Dame-on, és épp befejeztem egy másik kiadónak a Hart reménye, az Értékek krónikája és a Szentek című könyveimet. A recesszió miatt sajnos meg kellett szakítanom a doktorátusi programomat (félek, örökre – és így sajnos nem szerezhetek doktori címet), és vissza kellett térnem az észak-karolinai Greensborough-ba, ahol 1978 óta először végeztem tisztességes, hétköznapi munkát, és végre lehetőségem nyílt visszatérni A Holtak Szószólója című művemhez.

1983 tavaszán rájöttem, hogy a könyv megírhatatlan. Ahhoz, hogy bármilyen értelme legyen annak, hogy Ender Wiggin a Szószóló, papírra kellett volna vetnem azt a hosszú, és meglehetősen unalmas első fejezetet, amelyben hősünket a hangyokkal vívott háború végétől a majd háromezer évvel később játszódó Szószóló történetének elejére eljuttatom. Ez képtelenség volt. Egyszerűen nem tudtam megírni.

Amikor a Compute! Kiadó, ahol szerkesztőként dolgoztam, elküldött az Amerikai Könyvkereskedők Szövetségének dallasi kongresszusára, felfedeztem, hogy a Tor Könyvek Kiadót maga Tom Doherty képviseli. Üdvözöltem, majd egy hirtelen ötlettől vezérelve megkérdeztem tőle, hogy tudna-e pár percet szánni rám. Semmiféle konkrét elképzelésem nem volt, hogy miről is akarok vele beszélni, ezért egy kicsit megszeppentem, amikor azt felelte: „Persze!”, és megjelölt egy nem sokkal későbbi időpontot. Találkoztunk, és miközben a tömegben sétáltunk, elmeséltem neki, hogy milyen problémába ütköztem a Szószóló írása során. Mondtam neki, hogy az egyetlen megoldásnak az tűnik számomra, ha megírom a Végjáték regényváltozatát, és a végébe beleírom, hogy Ender hogyan lett a Holtak Szószólója, és így a Szószóló története a valódi kezdeténél indulhat el.

Abban a pillanatban, ahogy előhozakodtam ezzel az elképzelésemmel (ami nem sokkal azelőtt jutott eszembe először), olyan magától értetődőnek tűnt, hogy elcsodálkoztam, miért is nem jutott eszembe már évekkel azelőtt regény formában eladni a Végjátékot. (Csak később döbbentem rá, hogy ez azért volt így, mert Ender Wiggin jelleme akkor forrott ki eléggé ahhoz, hogy egy regényt rá lehessen építeni, amikor már a Szószólón dolgoztam.) Tom egyetértett velem abban, hogy jó ötlet lenne regényt készítni a Végjátékból. „Csináljuk meg! – mondta. – Ugyanazokkal a feltételekkel, mint a Szószólót?”

„Persze!” – mondtam, és alig hittem el, hogy ilyen könnyen megszületett a döntés – hiszen még öt perce sem beszélgettünk.

„Rendben. Elküldöm a szerződést Barbarának, amint visszaérek New Yorkba.”

Pontosan így is tett. Ilyet még sohasem láttam azelőtt – egy kiadó, aki azonnal döntést hoz, és utána be is tart mindent, amiben megállapodtunk! Ez azóta is csodálattal tölt el – egy kiadó, aki nem csupán tisztességes ember, hanem szereti (és olvassa is) a könyveket, gyorsan dönt, és aztán el is tudja adni a műveket, amiket kiad!

Hálásan félretettem a Szószólót, és elkezdtem kibővíteni a Végjáték cselekményét. Az ősszel, alig kilenchónapnyi munka után kiléptem a Compute! Kiadótól (azt hiszem nem közösségi munkára lettem teremtve), és még karácsony előtt nekiálltam a Végjátéknak. Azután kis időre elutaztam Utah-ba, és népszerűsítettem a Szentek című regényemet, majd pedig, amikor hazatértem, alig pár hét alatt befejeztem a könyvet.

Ezt követően visszatértem a Szószólóhoz, és elkezdődött a szenvedés. Addigra már, mivel a Végjáték végén letisztult az egész elképzelés, megváltozott a mű címe is az eredeti Halál Szószólójáról A Holtak Szószólójára. Ender jelleme is annyit alakult, hogy a Szószóló eredeti vázlata addigra nevetségesnek tűnt. A bevezető fejezet után azzal kezdtem, hogy Ender megérkezik a Lusitania bolygóra még éppen időben ahhoz, hogy beszédet mondjon egy Marcao nevű vén fajankóról. De az egész sekélyes volt, üres, valahogy nem akart működni. Úgyhogy fogtam magam, és elölről kezdtem az egészet.

Többször belefogtam a könyvbe, és mindig egy kicsit messzebb jutottam, de minden alkalommal megakadtam, mert valami nem volt a helyén. Persze nem tudtam, hogyan lenne „rendben” a dolog – ám már több száz oldalnyi „használhatatlan” anyag volt a kezemben. (Miközben a Szószólóval kínlódtam, megírtam a Wyrms című művem, amelyben tulajdonképpen kipróbáltam A Holtak Szószólójában, illetve a Fajirtásban szereplő tudományos elképzeléseket egy félig-meddig értelmes molekuláról, amely könnyen alkalmazkodik az idegen életformákhoz, átveszi felettük az uralmat és irányítja őket.)

Végül rájöttem, hogy Novinha karakterével kell kezdenem, aki az eredeti tervezetben nem is szerepelt. Megszületett Pipo és Libo alakja is, illetve Pipo halálát is elterveztem, nagyjából úgy, ahogy az a mostani könyv első pár fejezetében olvasható. Ám még nem voltam készen. Ez még mindig nem volt elég. Már megírtam 200 oldalt, de a történet csak nem akart életre kelni a kezeim között, és nem tudtam, mihez kezdjek.

Ekkoriban a kedves barátom, Gregg Keizer a Compute!-nak dolgozott. Valójában én voltam az, aki a régi, gimnáziumi angoltanári állásából átcsábítottam a kiadóhoz (amit remélem, azóta már megbocsátott), és Észak-Karolinába hoztam. Greggel akkor találkoztam először, amikor a hetvenes években egy sci-fi író tanfolyamot tartottam a Utah Egyetem esti tagozatán, ahol ő is a hallgatóim között volt. Egyike volt azoknak a frusztráló diákoknak, akik már akkor zseniálisak, amikor besétálnak az ajtón, és a tanár semmi újat nem tud mondani számukra. Ráadásul ő az egyik legilledelmesebb ember is, akit ismerek, ezért mindig enyhén szólva ideges vagyok a társaságában – tulajdonképpen annyira ideges, hogy egész életemben nem sikerült úgy eltévednem, mint amikor egyszer ő is benn ült az autómban, és nekem kellett volna tudnom, hogy hová is tartunk. Szép kis tanár vagyok!

(Egyszer olyannyira bizonyos voltam abban, hogy Gregg egyik írása meg fog jelenni nyomtatásban, hogy fogadtam az osztályommal: ha egy éven belül nem adják ki, akkor meztelenül fogok végigsétálni az egyetemi kampuszon lévő Orson Spencer Hall folyosóin, ahol az osztályunk terme is volt. A művet persze nem adták ki a következő évben – fene essen a szerkesztőkbe! –, ám talán kifinomult esztétikai érzéküknek köszönhetően, a hallgatóim felmentettek a fogadás alól. A történet végül nem sokkal később megjelent, így Gregg sem tette szóvá a dolgot, de én mégis úgy érzem, hogy a bárd ott lebeg a fejem felett.)

Mindenesetre, miközben a Szószólóval kínlódtam, Gregg és én elhatároztuk, hogy elutazunk New Yorkba az 1985-ös Nebula hétvégére. Nem sokkal korábban adták ki a Végjátékot, és egyikünknek sem volt semmilyen sürgős dolga. Gondoltuk, elmegyünk New Yorkba a Nebula díjátadóra, miért is ne? Magammal vittem a Szószóló kéziratát is, hogy Gregg elolvashassa – vagy az is lehet, hogy már előtte odaadtam neki, nem emlékszem pontosan, hogy történt. De arra igen, ahogy ott ültem az ágya előtt, miközben ő ecsetelte, hogy milyen problémákat lát a Szószólóban.

Rengeteg jó ötlete volt. Persze a legtöbb apróbb javításokra irányult, az akkori kéziratban előforduló problémákkal volt kapcsolatos. Ám az egyik megjegyzése mindent megvilágított számomra. „Képtelen vagyok megkülönböztetni Novinha gyerekeit – mondta. – Nem emlékszem, hogy melyik kicsoda.”

Addigra már volt annyi tapasztalatom, hogy tudjam, ez mit jelent. Nem tudta megkülönböztetni Novinha gyerekeit, mert azok karakterei nem voltak eléggé kidolgozva. Egyszerűen csak a helyet foglalták a történetben. Először eljátszottam a gondolattal, hogy egyszerűen kihagyom őket. A Szentek című művemben is volt némi problémám a főhős húgával – minduntalan elfeledkeztem róla, hogy létezik, és szóba sem hoztam több száz oldalon keresztül. Ott azt a megoldást alkalmaztam, hogy egyszerűen kérges szívvel megszabadultam az alaktól – csecsemőkorában meghalt. Ám ebben az esetben a szereplők kihagyása nem lett volna jó megoldás. Mivel azt szerettem volna, hogy Novinha önkéntesen szigetelődjön el, ezért olyanná kellett tennem, ami minden szempontból elfogadható a szomszédjai számára. Egy katolikus kolóniában, amilyen Lusitania is volt, ez azt jelentette, hogy egy szakajtónyi gyereket kellett nevelnie.

Ez rendben is lett volna, ám arról fogalmam sem volt, hogy kik is legyenek ezek a gyerekek, és mi legyen a dolguk a történetben. Ha valaki olvasta a Szószólót, akkor persze azt gondolja, ugyan mivé is lenne a történet Novinha gyermekei nélkül, és erre a válasz természetesen az, hogy úgy nem sokat érne. De ekkor még nem találtam ki, hogy milyen funkciójuk legyen a cselekményben. Ugyanakkor volt valami a történetben, ami miatt Gregg szerette volna, ha nagyobb szerephez jutnak – és ha meg tudja különböztetni őket egymástól.

Ez azt jelentette, hogy ki kell hajítanom mindent, amit addig írtam, az első néhány fejezet kivételével (végül az egész regényt az elejétől fogva újra kellett írnom). Ám hamarosan rájöttem, hogy megéri, mert ez volt végül az az ötlet, amely segített, hogy a végére érjek az egész könyvnek. Már korábban észrevettem, hogy a sci-fi egész műfajával általában az a probléma, hogy a hősök mintha már felnőttként ugranának ki Zeusz fejéből – egyiküknek sincs családja. Ha néhanapján meg is említik a családjukat, csak azt tudjuk meg róluk, hogy meghaltak, vagy pedig az emberi nem olyan szánalomra méltó példányai, hogy a hős alig várja, hogy megszabaduljon tőlük.

Nem elég, hogy szüleik sincsenek, de a sci-fi regények hősei a legritkább esetben kötnek házasságot és nevelnek gyereket. A sci-fi irodalom hősei mindig örök ifjak, magányos farkasok, akik járják az univerzumot, és kerülik a kötöttségeket. Ez persze nem meglepő. A romantikus hős mindig a felnőtté válás úját járó ifjú. A gyerekkor – amellyel én a legtöbb regényemben foglalkozom – a másoktól való teljes függés időszaka, amikor mások alakítják ki a személyiségünket és a világnézetünket.

A kisgyerekek örömmel elhiszik még a legképtelenebb történetet is, amit mások mesélnek nekik, mert nincs meg bennük a kétkedéshez szükséges bizalmatlanság vagy tapasztalat. Mindent elfogadnak, mert nem képesek sem a fizikális, sem az intellektuális önállóságra.

Ez a függőség azonban fokozatosan lazul, és a gyerekek lassan rájönnek, hogy nem abban a világban élnek, mint amit hittek. Lesöprik magukról a felnőttek felettük gyakorolt uralmának utolsó morzsáit is, ahogy egy madárfióka szabadítja ki magát a tojás héjából. A romantikus hősnek nincsenek kapcsolatai. Nem tartozik semmilyen közösséghez sem, egyik helyről a másikra vándorol, mindenhol valami jót cselekszik (legalábbis az ő nézőpontja szerint), majd továbbáll. Ez egy ifjú élete, tele szenvedéllyel, erővel, varázslattal, és végtelen lehetőséggel, ám hiányzik belőle a felelősségtudat. A hősnek soha sem kell maradnia, és szembenéznie egy esetleges hiba következményeivel. Az ifjak – a romantikus hősök – életében minden kétszer olyan gyorsan és kétszeres hangerővel zajlik.

A fiatalok csak akkor vernek gyökeret valahol, vagy legalábbis akkor tesznek erre kísérletet, amikor a magány elviselhetetlenné válik. Ez történhet a gyermekkori közösségükben, vagy valahol máshol, a felnőttkor küszöbén; vagy visszatérnek a gyermekkori önmagukhoz és kapcsolataikhoz, vagy sem.

Valójában sokan elbuknak felnőttkorukban, és ezért folyamatosan a serdülőkori szabadsághoz és szenvedélyhez próbálnak visszanyúlni. Ám azok, akik ezt elérik, azok a civilizáció megteremtői.

Igen, a legtöbb sci-fi ifjú hősöket vonultat fel – de ez azért van, mert a legtöbb irodalmi mű is ifjakról szól. Ezzel nem azt mondom, hogy a fiatalokról szóló irodalom feltétlenül ifjúsági irodalom – sem abban az értelemben, hogy fiataloknak szólna, sem azért, mert kezdetleges, egyszerű történetet mesélne el. Mégis a legtöbb író szabad hősökről beszél – vagy olyanokról, akik a történet kedvéért váltak gyökértelenné. Ugyan ki élhetné át azokat a kalandokat, amelyekre mi is vágyunk, amikor könyvet veszünk a kezünkbe, ha nem a fiatalok?

És mégis, számomra azok a legfontosabb történetek, amelyek azt tanítják, hogyan váljunk civilizálttá: a gyermekekről és felnőttekről, a felelősségről és a függőségről szóló elbeszélések. Mivel én magam sem voltam felnőtt, ezért hosszú évekig a gyerekek szemszögére helyeztem a hangsúlyt, ám A Holtak Szószólójának írásakor már eléggé felnőttem, és talán (végre) eléggé kiművelt is voltam ahhoz, hogy egy kis család közösségét a felnőttek nézőpontjából közelítve teremtsem meg – nem feltétlenül az egyik szülő oldaláról nézve, hanem valaki olyan oldaláról, aki felelősséget érez a család iránt. Ez a felnőtt pedig csakis Ender lehetett. A gyerekek pedig egy olyan család tagjait kellett, hogy alkossák, amely család egészében és a tagok egyéni szintjén is szenved. Kezdtem A Holtak Szószólójára úgy tekinteni, mint ami tökéletes lehetőséget nyújt arra, hogy a csodás és a különös dolgokról szóló történetek eme műfajában megmutassak valamit, amit csak ritkán látunk: egy család átalakulásának csodáját.

Persze ezzel az elhatározásommal megváltozott a történet fókusza. A történet immár nem csak a pequeninók rejtélyéről szólt. Most már majdhogynem ugyanolyan fontossá vált Novinha családjának megváltása, a kis sebzett csoport gyógyulása. Sőt, mi több, már magáról a közösségről volt szó – Milagre közösségéről, a pequeninók törzsi közösségéről.

Nem volt könnyű dolgom. A legtöbb regény megelégszik azzal, hogy két vagy esetleg három szereplő kapcsolatát mutassa be. Ez azért van így, mert minden egyes újabb (fő)szereplő hozzáadásával egyre nehezebb lesz megalkotni azt a bizonyos karaktert. A legtöbb író tudja, hogy a szereplők a többi szereplővel való viszonyukon keresztül bontakoznak ki. Ha csak két fontosabb szereplő van, akkor csupán egyetlen kapcsolatot kell feltárni. Ha viszont három szereplő van, akkor négy kapcsolat vár feltérképezésre: a kapcsolat A és B között, B és C között, C és A között, valamint a mindhármuk közt lévő viszony.

És még ez sem magyarázza meg a dolog összetett mivoltát – hiszen a való életben a legtöbb ember egy kicsit megváltozik, amikor másokkal együtt van. Ezek a változások igen jelentősek is lehetnek. Emlékszem arra a nyárra, amikor az Utah-i Sundance Nyári Színházban szerepeltem. 19 éves voltam, és megpróbáltam önmagamat és másokat is meggyőzni arról, hogy férfi vagyok, s ezért – legalábbis a szereplőtársaim társaságában – olyan ízléstelen (vagyis inkább trágár és mocskos fantáziájú) voltam, mint a legéretlenebb közöttük. Keményen dolgoztam, hogy közönséges megnyilvánulásaim mind gördülékenyebbé és leleményesebbé váljanak, és bezsebeltem érte a jutalmamat, a többiek nevetését. Ez idő alatt a szüleimmel laktam, minden éjjel nyaktörő sebességgel robogtam haza a hegyről az otthonunkba, ahol bizonyos szavakat ki sem lehetett ejteni. És én nem is mondtam ki egyet sem közülük. A családom előtt még véletlenül sem beszéltem úgy, ahogyan a Sundance-ben a társaim előtt folyamatosan, ám ez nem igényelt herkulesi erőfeszítést. Eszembe sem jutott, hogy otthon másképp viselkedjek, egyszerűen csak így történt. A szüleim társaságában más ember voltam.

Ezt időről időre megtapasztalom barátaimnál és más családtagoknál is. Az egész viselkedésünk, modorunk, szóhasználatunk átalakul, amikor egyik környezetből a másikba kerülünk. Hallgassák csak meg egy ismerősüket, amikor felveszi a telefont! A különböző emberek számára különböző hangsúlyaink és viselkedéseink vannak, hangulatunk attól függően változik, hogy éppen kivel vagyunk.

Amikor tehát egy történetírónak három különböző szereplőt kell megteremteni, akkor minden egyes kapcsolat, amelyben ezek a karakterek részt vesznek, megköveteli, hogy legalább egy árnyalatnyit megváltoztassuk őket – mégpedig attól függően, hogy az a bizonyos kapcsolat miképpen formálja a jellemüket. Így tehát egy háromszereplős történetben annak az írónak, aki a szereplők valódiságáról meg akarja győzni az olvasót, egy tucat különböző személyiséget kell megalkotnia – négyet-négyet minden egyes szereplőnek.

Mi történik hát, ha adva van egy család, amelyben ott egy anya, egy halott apa és hat zűrös gyermek, ráadásul érkezik egy idegen, aki megváltoztatja mindannyiukat? Ennek a helyzetnek a megoldása sziszifuszi munkának tűnt számomra, hiszen ki kellett találnom több tucat személyiséget (vagy legalábbis utalni rájuk), köztük a szereplőknek azt az egyéniségét is, amelyet a halott apjukkal kapcsolatban öltenek magukra, majd egyértelműen megmutatni, hogy Ender hatása az életükre miképpen változtatta meg őket.

Ennek a nagy részét már a regény új vázlatának megírásakor körvonalaznom kellett. A legelső feladatom az volt, hogy Novinha gyermekeit úgy formáljam meg, hogy az olvasó már a velük való első találkozáskor meg tudja különböztetni őket. Ott ültem a szobában, amelyben Greggel laktunk, és minden egyes gyermekhez hozzárendeltem néhány közvetlen, egyértelmű jellemzőt, amely alapján az olvasó nyomon tudja majd követni, hogy kiről van épp szó. Igen, Oldaho az, akinek fém szemgolyója van, Quara az, aki hosszú csend után mindig valami botrányos dolgot mond, Grego az erőszakos, Quim a vallási fanatikus, Ela a kicsit megviselt anya-figura, Miro a legidősebb, akire a többiek hősként néznek fel. Ezek a „kapaszkodók” persze csak arra voltak jók, hogy bemutassam a gyerekeket, ennél sokkal jobban ki kell dolgozni a jellemüket, de ezeknek a kapaszkodóknak a megtalálásával legalább lett egy tervem, amelynek segítségével magabiztosan haladhattam.

A regény végre feltárult előttem, és amikor hazajöttem a Nebula hétvégéről, az egész művet elejétől a végéig egyetlen hónap alatt megírtam. Ahogy azt a diákjaimnak is mindig mondom: ha a regény eleje rendben van, a befejezés szinte önmagát írja meg.

De van még valami. Nem számít, hogy milyen jól megtervezett egy regény – és az én esetemben nagyon jól megtervezettnek kell lennie ahhoz, hogy meg tudjam írni –, az írás során mindig előkerülnek olyan dolgok, amikre egészen egyszerűen nem számítunk. Például a Teremtő Alvin regényeimben a kis Peggy és Arthur Stuart alakja egyáltalán nem szerepelt egyik vázlatomban sem, most pedig a történet középpontjában vannak. A Holtak Szószólójában Jane alakja volt az, amelyet nem terveztem meg előre. Igaz ugyan, hogy Endernek a fülében lévő ékszeren keresztül volt kapcsolata a számítógéppel, de az elején még nem tudtam, hogy az egy személy lesz. Jane egyszerűen azért született meg, mert olyan jó érzés volt a közte és Ender közti kapcsolatról írni. Jane segített megtölteni Ender alakját élettel (hiszen könnyedén válhatott volna belőle egy nehézkes, unalmas felnőtt), és közben ő maga is életre kelt. Mire elkészültem A Holtak Szószólójával, Jane az egyik legfontosabb szereplővé lépett elő, a harmadik kötet, a Fajirtás nagy része pedig köré összpontosul.

Na, igen. A harmadik kötet. Eszembe sem jutott, hogy egy harmadik könyvet írjak. Valójában az elsőt sem terveztem – a Szószóló egykötetes regénynek indult. Ám ahogy az utolsó fejezeteket írtam, Barbara Bova felhívott, és azt mondta, hogy eladta az Ender-trilógiát egy angol kiadónak. „Az Ender-trilógiát? – kérdeztem. – Barbara, hiszen csak kétkötetes a történet.”

Erre persze kicsit megdöbbent. Ugyan visszamehetett volna a kiadóhoz, és újratárgyalhatta volna a szerződést immár csak két kötetről, de előtte megkérdezte, hogy nem akarnám-e esetleg átgondolni, hátha mégis szeretnék írni egy harmadik történetet.

Már abban a pillanatban pontosan tisztában voltam azzal, hogy milyen történetet szeretnék még elmondani. Ennek semmi köze sem volt Ender Wigginhez vagy A Holtak Szószólója bármelyik szereplőjéhez. Inkább a karrierem elejéről származó régi ötletnek tekinteném, amelyet Jim Frenkel, majd a Dell Kiadó is visszautasított, mert nem tartottak elég érett írónak ahhoz, hogy egy ilyen nehéz témával megbirkózzak. Most, hogy A Holtak Szószólójának problémáit megoldottam, úgy éreztem, bármivel meg tudok birkózni. Igaz, már évek óta eszembe sem jutott az annak idején a Filóták címet viselő történet, mégis elképzelhetőnek tartottam, hogy ha valamilyen módon beleviszem Ender Wiggin alakját, talán képes leszek életre kelteni ugyanúgy, ahogy a Szószólót is felélesztette a jelenléte. Persze lehet, hogy kudarcot vallok, de miért is ne próbálhatnám meg?

Mellesleg a harmadik könyvben – és most fény derül arra, hogy milyen gyarló is vagyok – elvarrhatnám azt a két szálat, amelyek a Szószóló végén nyitva maradtak, nevezetesen, hogy mi történt a Boly Királynőjével, illetve mi lett a Csillagközi Kongresszus által kiküldött flotta sorsa.

Tudtam, ha beleegyezem egy harmadik Ender-könyv megírásába, akkor ezeknek a kérdéseknek a megválaszolását a folytatásra hagyhatom. És mivel szemérmetlenül lusta vagyok, kapva kaptam az alkalmon. De elkapkodtam a dolgot – annak a könyvnek megírása éppen olyan nehéznek bizonyult, ahogy azt Jim Frenkel előre megmondta. Évekig tartott, mire minden a helyére került – és még így is ez a legbőbeszédűbb, legfilozofikusabb regényem – a hangvétele pontosan olyan, mint amilyet a Filóták eredeti vázlata megkívánt. Az évek során a harmadik kötet címe is megváltozott, az Ender gyermekei helyett Fajirtás lett belőle. A történet maga is addig terebélyesedett, amíg végül két kötet lett belőle, úgyhogy tulajdonképpen a Fajirtás sem a történet vége (de a következő könyv az lesz, ígérem).

Ahogy előtte A Holtak Szószólója, most a Fajirtás lett az addigi legnehezebben megírt könyv számomra. Tudják, az írók munkája nem válik könnyebbé attól, hogy egyre több tapasztalatot szereznek, mert a legtöbbünk, ha egyszer megtanulta, hogyan oldjon meg valamit, akkor legközelebb nem akarja a következő kihívást ugyanazzal a módszerrel megoldani. Folyamatosan azokat a történeteket szeretnénk megírni, amelyek még nehezek számunkra – meg akarjuk tanulni, hogy azt hogyan kell. Ha sikerrel járunk, akkor talán egyre jobb könyveket írunk, vagy esetleg egyre érdekesebbeket, de a legrosszabb esetben legalább saját magunkat nem untatjuk.

Minden egyes könyvem megírásakor egy kicsit attól tartok, hogy egyszer túlvállalom magam, és egy olyan történetet próbálok megírni, amihez egyszerűen nem vagyok elég tehetséges, vagy nincs meg hozzá a szakmai tudásom. Ezzel a dilemmával minden regényíró szembesül. Fájdalmas elbukni, ám sokkal szomorúbb, ha egy író egyszer feladja a próbálkozást.

Attól tartok, hogy sokkal többet mondtam A Holtak Szószólójának megszületéséről, mint amire kíváncsiak voltak. Az írók élete tulajdonképpen elég unalmas. Olyan emberekről írok, akik vállalják a kockázatot, akik fogják magukat, és megváltoztatják a világot. Az én életem viszont arról szól, hogy otthon lógok, írok, amikor muszáj, és számítógépes játékokkal és tv-nézéssel szórakozom, amikor csak tehetem. A valódi életem abból áll, hogy a felségemmel és a gyerekeimmel vagyok, templomba járok és a vasárnapi iskolában tanítok, tartom a kapcsolatot a családommal és a barátaimmal, és végzem minden apuka legfőbb feladatát: lekapcsolom a lámpákat mindenki után, és mérgelődöm, hogy én vagyok az egyetlen, aki ezzel törődik, mert nekem kell kicserélnem az átkozott égőket.

De remélem, hogy Ender Wiggin, Novinha, Miro, Ela, Ember, Jane, a Boly Királynője és a többi könyvszereplő életében találnak olyan történeteket, amelyeket érdemesnek tartanak arra, hogy megőrizzék őket az emlékezetükben, sőt talán a szívükben is. Ez az, ami számomra többet ér minden bestseller-listánál, honoráriummegállapodásnál, díjnál vagy elismerő kritikánál. Mert ennek a könyvnek a lapjain mi ketten találkozunk, az elménk összeér, Ön belép egy általam teremtett világba, ahol nem egy általam irányított karakterként létezik, hanem olyan személyként, aki önálló akarattal rendelkezik. Úgy értelmezheti a leírtakat, ahogyan akarja. Remélem, hogy a történetem eléggé hiteles és rugalmas ahhoz, hogy Ön egy olyan világgá alakítsa, amelyben érdemes létezni!

Orson Scott Card

Észak-Karolina, Greensborough

1991. március 29.

A Lusitaniai Kolónia néhány lakója

Xenológusok (Zenadorok)

Pipo (Joao Figueira Alvarez)

Libo (Liberdade Graças a Deus Figueira de Medici)

Miro (Marcos Vladimir Ribeira von Hesse)

Ouanda (Ouanda Quenhatta Figueira Mucumbi)

Xenobiológusok (Biológusok)

Gusto (Vladimir Tiago Gussman)

Cida (Ekaterina Maria Aparecida do Norte von Hesse-Gussman)

Novinha (Ivanova Santa Catarina von Hesse)

Ela (Ekaterina Elanora Ribeira von Hesse)

Kormányzó

Bosquinha (Faria Lima Maria do Bosque)

Püspök

Peregrino (Armao Cebola)

A Kolostor apátja és principálisa

Dom Cristao (Amai a Tudomundo Para Que Deus von Ame Cristao)

Dona Crista (Detestai o Pecado e Fazei o Direito Cirsta)

Az idegen nevek kiejtése

A könyvben a szereplők három emberi nyelvet használnak. A starkot – mivel az angolból ered – a könyvben az angol{4} helyettesíti, a Trondheimben beszélt skandináv a svédből származik, Lusitania lakóinak anyanyelve pedig a portugál. Viszont az iskolás gyermekek a könyvben szereplő világokban mindenütt a kezdetektől fogva tanulják a starkot.

Bár a portugál beszélt nyelv szokatlanul szép, ám nagyon nehéz az angol anyanyelvűek számára a leírt betűket más hangokkal azonosítani. Annak ellenére, hogy Önök valószínűleg nem hangosan fogják olvasni ezt a könyvet, talán mégis jobb, ha van valami fogalmuk arról, hogyan kell kiejteni a portugál neveket és kifejezéseket.

Mássalhangzók: A szimpla mássalhangzókat többé-kevésbé úgy ejtik ki, mint az angol nyelvben. Ez alól kivételt jelent a „ç”, amelynek ejtése mindig „sz”, a „j”, és az „e” vagy „i” betűk előtt álló „g”, amelyeket „z”-nek ejtünk, valamint a kezdő „r” és a kettős „r” (rr) betűk kiejtése, ami egy néma „h” és egy „cs” közötti hang.

Magánhangzók: A szimpla magánhangzók ejtése többé-kevésbé a következő:

„a” – rövid „á”

„e” – „e”

„i” – „í”

„o” – „ou”

„u” – „ú”

(Természetesen ez igencsak le van egyszerűsítve, mivel az „a” betűt kétféleképpen is ejtik, az „e”-nek háromféle kiejtési módja van – és ezek fényében változik a szó jelentése is. Ugyanígy háromféle jelentésváltoztató kiejtése van az „o” hangnak is.)

Mássalhangzó kombinációk:

„lh” –„llj”

„nh” – „nj”

 „ch”-t mindig „s”-nek ejtjük

„qu”-t „e” vagy „i” követi, akkor az ejtése „k”, ha pedig „a”, „o” vagy „u” jön utána, akkor az ejtése „kva”, és ugyanez a szabály érvényes a "gu" kiejtésénél is. Tehát a Quara ejtése: KVA-ra, míg a Figueira ejtése: fí-GÉJ -ra.

Magánhangzó kombinációk:

„ou” – marad „ou”

„ai” – „áj”

„ei” – „éj”

„eu” – „eu”

Nazális magánhangzók:

A hullámvonalas „a” és „ao”, illetve a szóvégi „am” nazálissá válik, vagyis úgy ejtjük, mintha egy „ng” lenne mellette. Ráadásul a hullámvonalas magánhangzót tartalmazó szótag mindig hangsúlyos, ezért Marcao nevét Mah-KUÁNG-nak ejtjük.

Ha azt is elmesélném, hogy mikor az „i” hang előtt „t” van, akkor a hang közelít a „cs”-hez, hogy a „d” hasonlóan viselkedik, és „dzs”-nek ejtjük, vagy ha megemlíteném, hogy az „x” mindig „s”-nek hangzik, kivéve amikor „z”-nek, akkor minden bizonnyal végleg feladná a próbálkozást, hogy megértse a szabályokat, úgyhogy itt abba is hagyom.

Prológus

Az 1830-as évben, a Csillagközi Kongresszus megalakulása után egy robot felderítőhajó jelentést küldött ansible-en keresztül. Az általa vizsgált bolygó minden paraméterében alkalmasnak bizonyult az emberi életfeltételek kialakításához. A legközelebbi, túlnépesedéssel küzdő bolygó Baia volt, és a Csillagközi Kongresszus megadta nekik az engedélyt a felderítésre.

Így esett hát, hogy az új világot elsőként megpillantó emberek nyelvükben portugálok, kultúrájukban brazilok, a hitüket tekintve pedig római katolikusok voltak. 1866-ban kiszálltak az űrhajóból, keresztet vetettek, és elnevezték a bolygót Lusitaniának; ez volt Portugália ősi neve. Ezután nekiláttak nyilvántartásba venni a növény- és állatvilágot. Öt nappal később rájöttek, hogy a kis erdei állatka, amit addig csak porquinho, malacka néven emlegettek, valójában nem is állat.

A hírhedt Ender hangyok elleni fajirtása óta most először találtak intelligens idegen életet az emberek. A malackák technológiailag primitívek voltak ugyan, de már használtak bizonyos eszközöket, építettek házakat, és volt saját nyelvük is.

– Isten adott nekünk még egy esélyt – jelentette ki Pio, Baia főbíborosa. – Most jóvátehetjük a hangyok elpusztítását!

A Csillagközi Kongresszus tagjai, akik vagy számtalan istent imádtak, vagy egyet sem, ebben egyetértettek a főbíborossal. Lusitaniát Baiáról telepítették be, ennek megfelelően – a hagyományok értelmében – katolikus fennhatóság alá esett. Meghatározták, hogy a kolónia sosem terjedhet túl egy kijelölt területen, és nem léphet túl egy megadott létszámot. A legfontosabb törvény pedig kikötötte, hogy tilos megzavarni a malackák életét.

1

Pipo

Minthogy még mindig nem szoktunk hozzá az elképzeléshez, hogy a szomszéd faluban élők éppúgy emberi lények lennének, mint mi magunk, szélsőséges önhittség lenne feltételeznünk, hogy valaha is képesek leszünk úgy tekinteni a törzsfejlődés más útjáról érkező társas, eszközhasználó lényekre, hogy nem állatnak, hanem testvérnek látjuk őket; nem riválisnak, hanem az értelem szentélyébe igyekvő zarándoktársnak.

De én ezt látom bennük, vagy ezt vágyom látni. A raman és a varelse közti különbség a bírálóban rejlik, nem a bírálat tárgyában. Amikor ramanná nyilvánítunk egy idegen fajt, az nem azt jelenti, hogy ők elértek az erkölcsiség egy magasabb szintjére, hanem hogy mi magunk tettük azt.

(Démoszthenész framlingokhoz írott levele)

Turkász egyszerre volt az egyik legsegítőkészebb és egyben az egyik legnehezebben kezelhető pequenino. Mindig ott volt, ahányszor csak Pipo a tisztásra látogatott, és a tőle telhető legügyesebben megválaszolta a kérdéseket, amiket Pipo a törvények értelmében nyíltan fel sem tehetett neki. Pipo sok mindenben számított rá – talán a kelleténél jobban is függött tőle –, ám Turkász, bár úgy viselkedett, mint ahogy azt egy hozzá hasonló felelőtlen ifjonctól várni lehetett – idétlenkedett és játszott –, közben figyelte és próbára is tette Pipót. Pipónak mindig résen kellett lennie, Turkász milyen csapdát állít neki.

Turkász épp egy fára mászott fel, és csak a bokáján és belső combján lévő szarupárnával kapaszkodott a kéregbe. Két kezében egy-egy bot volt – atyabotoknak nevezték ezeket –, és mászás közben lenyűgöző, aritmikus ütemben verte vele a fát.

A zajra Mandachuva is előbukkant a rönkházból. Odakiáltott Turkásznak a hímek nyelvén, aztán portugálul is.

– P’ra baixo, bicho!

Több pequenino is hallotta a portugál szójátékot a közelben, és elismerően dörzsölték össze a combjukat, ami reszelős hangot hallatott. Mandachuva könnyedén felszökkent örömében, élvezte a többiek elismerését.

Turkász eközben addig dőlt hátra, míg elkerülhetetlennek tűnt, hogy hanyatt ne essen, le a földre. Ekkor egy erőteljes karlendítés kíséretében szaltózott egyet, és talpra érkezett. Ugrott még párat, de egyszer sem botlott meg.

– Nocsak, most már akrobata is vagy? – jegyezte meg Pipo.

Turkász peckesen odavonult hozzá. Általában így próbálta megfélemlíteni az embereket. Az összhatás inkább nevetséges volt, mert lapos, felszegett orra kifejezetten disznószerűnek mutatta: nem csoda, hogy a külvilágiak „malackáknak” hívták őket.

A világot elsőként felderítő utazók nevezték el így őket még az első, ’86-os jelentésekben, és mire 1925-ben megalapították a Lusitania gyarmatot, a név kiirthatatlanul rájuk ragadt. Alighanem a xenológusok is malackáknak hívták őket. Ami Pipót illette, ő többnyire a pequenino kifejezést használta, és úgy tűnt, ez őket sem zavarja, hiszen mostanra már ők is „kicsiknek” hívták magukat. De méltóság ide, méltóság oda, ilyenkor Turkász tagadhatatlanul úgy nézett ki, mint egy hátsó lábán ágaskodó disznó.

– Akrobata – mondta Turkász az új kifejezést ízlelgetve. – Arra mondjátok, amit az előbb csináltam? Nektek erre van külön szavatok? Szóval vannak, akiknek ez a feladatuk?

Pipo halkan sóhajtott egyet, és elkomorodott az arca. A törvény szigorúan tiltotta, hogy bármiféle információt megosszon az emberi társadalomról, nehogy megfertőzze a malackák kultúráját. De Turkász újabb és újabb lehetséges értelmezését találgatta a Pipótól hallottaknak. Ezúttal viszont Pipo igazán nem okolhatott érte mást, ő volt olyan ostoba, hogy egy buta kis megjegyzéssel – feleslegesen – ablakot nyitott a malackáknak az emberi világra. Néha annyira otthon érezte magát a pequeninók között, hogy szabadon beszélt, mindenféle megfontolás nélkül. Márpedig az mindig veszélyes. Nem megy nekem az a játék, hogy minél több információt szerezzek, de semmit se adjak cserébe. Még Libónak, az én magának való fiacskámnak is jobban megy ez, pedig csak mostanában lett a segédem… mikor is lett tizenhárom? Négy hónapja.

– Bárcsak az én lábamon is lennének olyan szarupárnák – jegyezte meg Pipo. – A fakéreg enélkül cafatokra szaggatná a bőröm!

– Azt egyikünk se szeretné – mondta Turkász egyfajta várakozó testtartásba dermedve, amit Pipo enyhe idegességnek értelmezett, vagy esetleg szótlan figyelmeztetésként a többi pequeninónak, hogy legyenek óvatosak. Az erős félelem jele is lehetett, de amennyire Pipo meg tudta ítélni, még sosem látott igazán rettegni egyetlen pequeninót sem.

Pipo mindenesetre sietősen válaszolt, hogy megnyugtassa Turkászt.

– Ne aggódj, túl öreg és lomha vagyok én már ahhoz, hogy csak úgy fára másszak! Azt rátok hagyom, fiatalokra!

Sikerrel járt, Turkász ismét oldottan izgett-mozgott.

– Én szeretek fára mászni. Onnan mindent látok! – Turkász lekuporodott Pipo előtt, és közel dugta a képét. – Elhozod azt a jószágot, ami anélkül fut a füvön, hogy érintkezne a földdel? A többiek nem hisznek nekem, hiába mondom, hogy láttam!

Újabb csapda. Nos, xenológus Pipo, képes vagy megszégyeníteni a tanulmányozott közösség egy tagját? Vagy inkább engedelmeskedsz a Csillagközi Kongresszus által hozott merev törvényeknek, amik szabályozzák az ilyen a találkozásokat is? Alig volt precedens. Az emberiség csak egyetlen másik értelmes idegen fajjal találkozott, a hangyokkal; annak már jó háromezer éve, és a végén minden hangy elpusztult. Ezúttal a Csillagközi Kongresszus gondoskodni próbált róla, hogy ha az emberiség netán hibázna, inkább az ellenkező irányba rontson. Minimális információmegosztás, minimális kapcsolat.

Turkász értette Pipo habozását.

– Sosem mondasz nekünk semmit – morogta Turkász. – Figyelsz minket, tanulmányozol bennünket, de nem engedtek át a kerítésetek túloldalára sosem, mi nem juthatunk be a ti falutokba, hogy megfigyeljünk titeket!

Pipo a tőle telhető legőszintébben válaszolt, de az óvatosság most fontosabb volt az egyenességnél.

– Ha ti olyan keveset tanultok, mi pedig olyan sokat, hogy lehet, hogy starkul és portugálul is ilyen jól beszélsz, míg én még most is küszködök a nyelvetekkel?

– Okosabbak vagyunk – dőlt hátra Turkász, aztán megpördült a fenekén, majd hátat fordított Pipónak. – Menj vissza a kerítésed mögé! – mondta.

Pipo azonnal felkelt. Nem sokkal arrébb Libo épp három pequeninóval foglalkozott, próbálta megtudni, hogyan fonták zsúpfedéllé a száraz merdonaindákat. A fiú Pipóra nézett, és indulásra készen mellette termett. Szó nélkül mentek egymás mellett: arra való tekintettel, hogy a pequeninók milyen folyékonyan beszélték az emberi nyelveket, mindig csak a kapu túloldalán vitatták meg, mit sikerült megtudniuk.

Fél óra volt az út hazáig. Amikor átballagtak a kapun, és elindultak a dombon a Zenador Állomás felé, eleredt az eső. Zenador, ízlelgette Pipo az ajtó feletti kis táblán ékeskedő szót. XENOLÓGUS, hirdette starkul. Én is ez volnék, gondolta Pipo, legalábbis a külvilágiaknak. De a portugál szót, a zenadort sokkal könnyebben ki lehetett mondani, és Lusitanián szinte senki sem használta a xenológus kifejezést, még akkor sem, ha starkul beszélt. Így változnak meg a nyelvek, merengett Pipo. Ha az ansible nem lenne, és nem biztosítaná a szinte azonnali kommunikációt a Száz Világ között, nem tudnánk fenntartani egy közös nyelvet. A csillagok közti utazás túl ritka és túl lassú. A stark egy évszázadon belül tízezer különböző nyelvjárásra esne szét. Érdekes lenne lefuttatni a számítógépen egy programot a várható lusitaniai nyelvi változásokról, ha hagynák, hogy a stark portugál elemeket vegyen fel, vagy épp fordítva: a portugál olvasztana magába stark elemeket.

– Apa – mondta Libo.

Pipo csak most vette észre, hogy az állomástól tíz méterre megálltak. Érintők. A szellemi életem legjobb részei érintőlegesek, és kívül esnek a szakterületemen. Alighanem azért, mert a szakterületemre vonatkozó szabályok úgy megkötik a kezemet, hogy lehetetlenség volna bármit is tudnom, vagy értenem. A xenológia tudományában több misztérium van, mint az anyaszentegyházban!

A tenyérlenyomata elég volt ahhoz, hogy kinyissa az ajtót. Pipo előre tudta, hogy telik majd az estéje, amikor belép az ajtón. Libóval együtt jó néhány órát azzal töltenek majd a termináljuk mellett, hogy jelentsék, mi történt az aznapi találkozón a malackákkal. Aztán Pipo elolvassa majd Libo jegyzeteit, és Libo átnézi az övét, és ha elégedettek a másik munkájával, Pipo ír róla egy rövid összefoglalót, aztán a többit rábízza a számítógépekre: azok katalogizálják a bejegyzést, és szinte azonnal elküldik, ansible-en keresztül a Száz Világ többi xenológusának. Ezernél is több tudós kutatói életpályáját tölti ki ennek az egyetlen ismert idegen fajnak a tanulmányozása, és attól a kevéstől eltekintve, amit műholddal sikerült megtudniuk az erdőlakó fajról, a kollégák csak abból az információból dolgozhatnak, amit Libo és Pipó küldenek át nekik. Ez pedig minimális mennyiségű.

Amikor Pipo belépett az állomásra, rögtön látta, hogy nem a hosszas, nyugodt munka jegyében telik majd az este. Dona Crista várt rájuk odabenn, apácaruhába öltözve.

– Csak nem valamelyik kisebb gyerek rosszalkodott az iskolában? – kérdezte Pipo.

– Nem, nem – mondta Dona Crista. – Egyik gyermekével sincs semmi baj, kivéve ezt az egyet itt, akiről továbbra is úgy gondolom, hogy túl fiatal ahhoz, hogy otthagyja az iskolát, és dolgozni kezdjen, még ha csak tanoncként teszi is.

Libo nem szólt egy szót sem. Bölcs döntés, gondolta Pipo. Dona Crista okos és érdeklődő fiatal nő, talán szép is, de elsősorban akkor is a Filhos da Mente de Cristo, a Krisztus Elméjének Gyermekei Rend apácája, és egyáltalán nem volt olyan szép, amikor mások tudatlansága és az ostobasága miatt kiabált dühében. A csend, Libo, igazán hasznos taktika ilyen esetben, dicsérte fiát magában Pipo.

– De nem az ön gyermekei miatt vagyok itt – mondta Dona Crista. – Novinha miatt jöttem.

Dona Cristának nem is kellett hozzátennie a vezetéknevet, mindenki ismerte Novinhát. A rettenetes descolada-járvány csak nyolc évvel ezelőtt ért véget. A pestis kihalással fenyegette a kolóniát, mielőtt esélyük lett volna megvetni a lábukat. A gyógyírt Novinha apja és anyja, Gusto és Cida, a két xenobiológus fedezte fel. A sors szomorú fintora volt, hogy ahhoz túl későn találták meg a kór okát és gyógymódját, hogy saját magukat megmenthették volna. Az ő temetésük volt a descolada utolsó áldozatainak temetése.

Pipo tisztán emlékezett az akkor még kicsi Novinhára, ahogy ott állt, és Bosquinha polgármester asszony kezét szorongatta, miközben Peregrino püspök maga vezette a gyászmisét. Nem… nem is fogta a polgármester asszony kezét. Hirtelen felvillant előtte a kép, és eszébe jutott, mit érzett abban a pillanatban. Vajon a kislány mennyit érthetett az egészből? A szülei temetésén voltak, ő volt a család egyetlen életben maradt tagja, de mégis éreznie kellett, hogy a kolónia tagjait legbelül hatalmas öröm tölti el. Ilyen fiatalon vajon értheti, hogy az öröm a legszebb megemlékezés, amit a szüleinek adhatunk? Küzdöttek és sikerrel jártak, már egyre gyengülve, a haláluk árán, de megmentettek minket; azért gyűltünk össze, hogy megünnepeljük azt a hatalmas ajándékot, amit tőlük kaptunk. De számodra, Novinha, ez a szüleid halálát jelenti, ahogy a bátyáid is meghaltak őelőttük. Ötszáz halott, és csak az elmúlt hat hónapban száznál is több gyászmise ezen az egy kolónián. Mindannyiukat a hatalmába kerítette a félelem, a gyász és a kétségbeesés. De most, hogy meghaltak a szüleid, számodra nem szűnt meg sem a félelem, sem a gyász, sem a kétségbeesés – de senki sem osztozik a fájdalmadban. Elsősorban mind arra gondolunk, hogy felszabadultunk a fájdalom igája alól.

Ahogy nézte, és próbálta elképzelni, mit érezhet a lány, csak annyit ért el, hogy előhívta saját gyásza emlékét. A saját kis Mariája alig volt hétéves, amikor elvitte a halál: burjánzó kitüremkedések nőttek az egész testén, gombák lepték el, a húsa az egyik helyen megdagadt, a másikon rohadni kezdett, a csípőjéből új, se nem láb, se nem kar végtag nőtt ki, a hús lefoszlott a lábáról és az arcáról, kifehérlett alóla a csont is. Szépséges, édes kis testét a szemük láttára szaggatta szét teljesen a kórság, és még annyi irgalom sem volt, hogy Maria éles kis esze ne fogja fel, mi történik. A végén már Istenhez fohászkodott, hogy hagyja meghalni végre. Pipónak egyre ez járt az eszében, ez, és Maria gyászmiséje, amin a kór öt másik áldozatával osztozott. Ahogy ott ült, állt, térdelt a feleségével és életben maradt gyermekeikkel, egynek érezte magát a katedrálisban összegyűlt emberekkel. Tudta, hogy mind osztoznak a fájdalmában, és hogy a legidősebb lánya elvesztésével a gyász elszakíthatatlan kötelékei fonták ehhez a közösséghez. Vigasztalta a dolog, bele tudott kapaszkodni ebbe a kötelékbe. Ilyennek kellett lennie az efféle kínnak, a nyilvános gyásznak.

De a kis Novinhának ebből semmi sem jutott. Pedig a fájdalma nagyobb lehetett – Pipo legalább nem az egész családját veszítette el, és felnőtt volt, nem egy kisgyerek, akit halálra rémített, hogy egyszerre elvesztette az élete tartópilléreit. És még a gyászában sem fogadta be a közösség, sőt, szinte kizárta, elvégre mindenki ünnepelt ezen a napon, csak ő nem. Mindenki a szüleit dicsérte, de csak ő hiányolta őket, csak ő kívánta azt, hogy bár sose találták volna meg mások számára a gyógyulás útját, ha cserében életben maradhattak volna.

Teljesen elkülönült a többi résztvevőtől. Novinha a lehető leghamarabb kirántotta a kezét a polgármester asszony kezéből. A mise alatt felszáradtak a könnyei, és a végén csendben ült, mint egy kis rab, aki nem hajlandó együttműködni a fogvatartóival. Pipo szíve majd meghasadt érte. De tudta, hogy ha megpróbálná, akkor sem tudná leplezni, mennyire örül, hogy a descoladának vége, mennyire boldog, hogy a többi gyermekét nem ragadja el tőle a halál. A mise után keserűen és magányosan vágott át a kislány a tömegen; jóindulatú emberek állították meg, hogy nagy kegyetlenül azt mondják neki, a szülei biztosan szentek, és Isten jobb keze felől ülnek. Miféle vigasz ez egy kisgyereknek? Pipo odasúgott a feleségének:

– Sosem fogja megbocsátani nekünk ezt a napot!

– Megbocsátani? – Conceiçao nem tartozott azok közé a feleségek közé, akik azonnal megértették a férjük gondolatmenetét. – Nem mi öltük meg a szüleit…

– De mégis mind ünneplünk ma, nem? Ez az, amit sosem bocsát majd meg!

– Ostobaság. És különben sem érthet semmit az egészből, túl kicsi még!

De érti, gondolta Pipo. Maria is értette a dolgokat annyi idős korában, mint amekkora Novinha most.

Ahogy múltak az évek – bizony, már nyolc év eltelt azóta –, néha-néha látta csak a lányt. Egykorú volt Libóval, a fiával, és Libo tizenharmadik születésnapjáig egy osztályba jártak. Néha hallotta Novinha előadásait és szónoklatait, akárcsak a többi gyerekét a fia osztályában. Volt valami elegancia a gondolkodásában, abban, hogy milyen elmélyülten tanulmányozott egy-egy témát, ez tetszett Pipónak. Másfelől viszont teljesen ridegnek tűnt a lány, mintha minden és mindenki hidegen hagyta volna érzelmileg. Pipo kisfia, Libo is félénk volt, de ennek ellenére volt néhány barátja, és elnyerte a tanárai szeretetét is. Novinhának viszont nem volt egyetlen barátja sem, nem volt senki, akinek örömmel kereste volna a tekintetét. Egyetlen tanára sem kedvelte igazán, mert nem volt hajlandó viszonozni semmiféle közeledést, nem reagált semmilyen emberi gesztusra.

– Érzelmileg sérült – mondta egyszer Dona Crista, amikor Pipo érdeklődött a lány felől. – Nem lehet hozzá közelférkőzni. Esküszik rá, hogy tökéletesen boldog, ahogy van, és nem látja semmi szükségét a változásnak.

És most Dona Crista lejött a Zenador Állomásra, hogy Novinháról beszéljen Pipóval. Miért épp vele? Csak egyetlen egy ok jutott eszébe, amiért az iskola igazgatónője éppen hozzá fordult volna az árva kislány dolgában.

– Ezt értsem úgy, hogy amióta csak Novinha az iskolájába jár, senki más nem érdeklődött felőle, csak én?

– Érdeklődtek mások is. Pár éve sokaknak eszébe jutott, akkoriban, amikor a pápa boldoggá avatta a szüleit. Mindenki azt kérdezgette, hogy Gusto és Cida lánya, az Os Venerados család egyetlen élő tagja, tanúja volt-e bármiféle csodának a szüleivel kapcsolatban, mint oly sokan másoknak.

– Képesek voltak ezt megkérdezni tőle?

– Voltak efféle híresztelések, és Peregrino püspöknek ki kellett vizsgálnia az ügyet. – Dona Crista szűkszavú lett, ha Lusitania gyarmat ifjú lelki vezetőjére terelődött a szó. Úgy tartották, hogy az egyházi hierarchia sosem jött ki jól a Filhos de Mente de Cristo rendjével. – Novinha elég egyértelmű választ adott.

– El tudom képzelni.

– Nagyjából azt mondta, hogy ha a szülei valóban meghallgatják az imákat, és van annyi befolyásuk a mennyekben, hogy teljesítsék is azokat, akkor miért nem válaszoltak az ő fohászaira, hogy térjenek vissza a sírból hozzá? Annak a csodának haszna is lett volna, mondta, és volt már rá példa, hogy ilyen történt. Ha az Os Veneradosok valóban tudnak csodát tenni, akkor az csak azt jelentheti, hogy nem szerették őt eléggé, hogy az ő imáira is válaszoljanak. Márpedig ő szívesebben hinné, hogy a szülei szerették, csak nem állt hatalmukban cselekedni.

– Született szofista – jegyezte meg Pipo.

– Szofista és a bűntudat nagy szakértője: azt mondta a püspöknek, hogy ha a pápa boldoggá avatja a szüleit, az olyan, mintha az egyház kijelentené, hogy a szülei utálták őt. Ha kérelmet nyújtanak be a kanonizációjukra, azzal egész Lusitania kifejezi, mennyire megvetik; ha meg is adják, az azt bizonyítja, hogy az egész egyház megvetésre méltó. Peregrino püspököt sokkolta ezzel a kijelentésével.

– De úgy tűnik, mégis elküldte a kérelmet.

– A közösség érdekében. És ott volt az a rengeteg csoda.

– Valaki hozzáért a szentélyhez, és elmúlt a fejfájása, és már mondta is, hogy „Milagre! Os santos me abençoaram!” Csoda történt! A szentek megáldottak!

– Tudja, hogy Róma ennél azért jelentősebb csodákat vár el. De nem számít. A pápa nagy kegyesen megengedte, hogy Milagrének hívjuk kis városunkat, és úgy vélem, ahányszor csak valaki kiejti ezt a nevet, Novinha titkos haragja még forróbban lángol.

– Vagy még jegesebben. Sosem tudni, melyik irányba mozdul el az ilyesfajta indulat.

– Nem ez a lényeg, Pipo. Nem csak ön kérdezősködött a kislány felől; de ön volt az egyetlen, aki valaha is őszintén kérdezett róla, akit tényleg Novinha érdekelt, és nem az ő áldott szülei.

Szomorú gondolat volt, hogy a lusitaniai iskolákat működtető Filhos tagjain kívül senki sem törődött a lánnyal, csak neki jutott eszébe néha-néha.

– Van egy barátja – jegyezte meg Libo.

Pipo elfelejtette, hogy a fia is ott van mellette. Libo olyan csendes volt, hogy könnyen meg lehetett róla feledkezni. Dona Crista is mintha meglepődött volna.

– Libo – mondta –, azt hiszem, nem volt tőlünk valami tapintatos, hogy a füled hallatára mondtunk ilyesmit egy iskolatársadról.

– Én már zenadortanonc vagyok – emlékeztette rá Libo, hogy ő már nem jár iskolába.

– És ki a barátja? – kérdezte Pipo.

– Marcao.

– Marcos Ribeira – magyarázta Dona Crista. – Az a magas kölyök…

– Ó, igen, amelyiknek olyan cabraalkata van!

– Erős fiú – mondta Dona Crista –, de sosem tűnt fel, hogy barátok lennének.

– Egyszer, amikor Marcaót megvádolták valamivel, és Novinha látta, szót emelt az érdekében.

– Nagyon nagylelkűen értelmezted ezt a gesztust, Libo – jegyezte meg Dona Crista. – Azt hiszem, pontosabb lenne úgy fogalmazni, hogy azok ellen emelt szót, akik elkövették a dolgot, és aztán Marcaót akarták hibáztatni érte.

– Marcao nem így látja – mondta Libo. – Észrevettem párszor, hogyan néz Novinhára. Nem sok, de azért akad valaki, aki szereti.

– És te szereted?

Libo egy pillanatig hallgatott. Pipo tudta, mit jelent ez a csend: a fia önvizsgálatot tartott, a választ kereste. Nem azt a választ, ami feltételezése szerint a leginkább megnyerné a felnőttek tetszését, még csak nem is azt, amivel felbosszantaná őket – a gyerekek által leginkább kedvelt kétféle manipuláció egyike sem érdekelte. Ő azért vizsgálta meg a gondolatait, hogy rájöjjön az igazságra.

– Azt hiszem – mondta Libo –, megértem, hogy nem szeretné, ha szeretnék. Mintha csak látogatóban volna itt, és bármikor hazamehetne.

Dona Crista komolyan bólintott.

– Igen, ez pontosan így van, pontosan így viselkedik. De most Libo, vessünk véget a tapintatlanságunknak, hadd kérjelek meg, hogy hagyj minket magunkra, amíg meg…

A fiú meg sem várta, hogy az asszony befejezze a mondatot, már ott sem volt. Épp csak biccentett egy félmosollyal, amiben benne volt, hogy igen, értem, aztán olyan gyorsan magukra hagyta őket, hogy az sokkal többet árult el a tapintatosságáról, mintha kérlelni kezdte volna őket, hadd maradhasson. Pipo ennyiből is tudta, hogy Libót bosszantja, hogy távozásra kérték, ilyenkor hajlott rá, hogy a viselkedésével éretlenebbnek tüntesse fel a felnőtteket, mint saját magát.

– Pipo – mondta az igazgatónő –, Novinha kérelmet nyújtott be, hogy korengedménnyel letehesse a xenobiológusi vizsgát, hogy a szülei helyére lépjen.

Pipo felvonta a szemöldökét.

– Azt állítja, kisgyermekkora óta olyan áthatóan tanulmányozza a tudományágat, hogy képes lenne akár már most munkába állni, tanulóidő nélkül is.

– Tizenhárom éves, ugye?

– Volt már rá precedens. Sokan letettek már hasonló vizsgákat korengedménnyel. Az egyik sikeres vizsgázó még nála is fiatalabb volt. Annak ugyan kétezer éve már, de semmi sem tiltja a dolgot. Peregrino püspök persze ellenzi, de Bosquinha polgármester asszony (Isten áldja a gyakorlatias lelkét!) felhívta rá a püspök figyelmét, hogy Lusitaniának égető szüksége lenne egy xenobiológusra, aki új növényfajtákat kísérletezne ki, amivel változatosabbá tehetnénk étrendünket, és aki elérné, hogy Lusitania földjei több élelmet adjanak nekünk. Hogy az ő szavaival éljek: „Az sem érdekel, ha csecsemő, de szükségünk van egy xenobiológusra!”

– És azt szeretné, ha én felügyelném Novinha vizsgáját?

– Ha lenne olyan kedves.

– Szívesen vállalom.

– Tudtam, hogy megteszi!

– Bevallom, a lelkiismeret-furdalás vezérel.

– Ó!

– Többet kellett volna tennem azért a lányért. Remélem, még mindig nem késő.

Dona Crista elmosolyodott: – Ó, Pipo! Örömmel látnám, ha megpróbálná. De higgye el nekem, drága barátom, olyan Novinha szívéhez közel férkőzni, mintha jeges fürdőt venne!

– Azt elhiszem! Elhiszem, hogy annak, aki hozzá közel kerül, olyan, mintha jeges fürdőben ülne. De vajon neki milyen lehet? Amilyen hideg, biztosan tűzként égeti!

– Magában egy költő veszett el! – mondta Dona Crista. A hangjában nyoma sem volt gúnynak, komolyan gondolta. – Vajon a malackák értik, hogy a legjobbunkat küldtük hozzájuk nagykövetnek?

– Próbálom elmagyarázni nekik, de erősen kétkednek.

– Holnap átküldöm magához a lányt, de figyelmeztetem, ő arra számít, hogy felkészítés nélkül vizsgázhat, és ellen fog állni mindenféle elővizsgáztatási törekvésének!

Pipo elmosolyodott.

– Sokkal jobban aggaszt, hogy mi történik vele a vizsgák után. Ha nem sikerül neki, akkor kudarcként éli meg és problémái lesznek. Ha pedig sikerül, akkor nekem lesznek problémáim.

– Miért?

– Mert Libo fiam nem hagy majd nekem nyugtot, és korengedménnyel le akarja majd tenni a zenadorvizsgát. És ha neki is sikerül, nem lesz már más dolgom, mint hazamenni, befeküdni az ágyba és meghalni.

– Micsoda romantikus bolond maga, Pipo! Ha van bárki is Milagrében, aki képes lenne elfogadni a tulajdon tizenhárom éves fiát kollégaként, az épp maga!

Az apáca távozása után Pipo és Libo szokás szerint együtt dolgoztak, és feljegyezték a pequeninók közt tapasztaltakat. Pipo összehasonlította Libo munkáját, gondolkozását, megérzéseit, hozzáállását azon egyetemi hallgatókéval, akiket azelőtt ismert, hogy csatlakozott volta a lusitaniai kolóniához. Lehet, hogy kicsi volt még a fia, lehet, hogy rengeteget kellett még tanulnia elméletből és gyakorlatból is, de a módszereit tekintve már kész tudós volt, és tiszta szívéből humanista. Késő este volt már, mire végeztek a munkával, és együtt indultak haza Lusitania hatalmas, szikrázó holdjának fényében. Pipo úgy döntött, Libo már most is megérdemli, hogy rendes kollégaként bánjon vele, akár letette a vizsgát, akár nem. A tesztek úgysem mérték azt, ami igazán számított.

És akár tetszik a lánynak, akár nem, Pipo igenis kideríti majd, hogy Novinhában megvannak-e a vérbeli tudósok tesztekkel nem mérhető tulajdonságai, és ha nincsenek, akkor gondoskodik róla, hogy meg se kezdhesse a vizsgákat, akárhány tudományos tényt magolt is be.

{1} Magyar kiadásban még nem jelent meg.

{2} Magyar kiadásban még nem jelent meg.

{3} Magyar kiadásban még nem jelent meg.

{4} E könyv esetén az angolról fordított magyar.