BÓDI PÉTER

Szétírt falak

© Bódi Péter 2012

Felelős kiadó az Ab Ovo Kiadó igazgatója

Szerkesztő

Mádl Miklós, Tolmár Fanni

Borító és tipográfia

Török Szonja

Elektronikus verzió: Szegedi Gábor

ISBN 978-615-5353-35-2

Minden jog fenntartva

Jelen könyvet vagy annak részeit szigorúan tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

www.abovo.hu

A fal adja a másikat

A graffitizés egy olyan jelenség a mai magyar nagyvárosokban (is), amiről mindenkinek van véleménye. A „barbár tahók vandalizmusa, rács mögé az összeset” attitűdtől kezdve az „ez a művészet, tesóm, az egyetlen hiteles képzőművészeti ág, minden más csak pofon a szarnak”-ig. Falakra írt feliratok, falakra fújt képek, névjegyek és csapatok – a graffitis szubkultúra egy külön világ. Kialakulásáról, történetéről, szociológiájáról, esztétikájáról rengeteg könyv és kutatás született nemzetközi szinten, miközben magyar nyelven leginkább csak az újságcikkekig és a rendőrségi jegyzőkönyvekig jutottunk. Graffitisről szóló játékfilm van, graffitis doksik is, graffitiregény viszont nincs. Illetve most már van – Bódi Peti megírta.

A Szétírt falak az első magyar nyelvű graffitiregény. Sőt, ha kicsit utánanézünk, egyéb nyelveken sem született még a graffitizést belülről ábrázoló, hitelesnek mondható irodalmi mű. Amikor elkezdtem olvasni a könyv kéziratát, azt éreztem, hogy na végre, itt egy szöveg, ami belülről fogja láttatni a mai magyar graffitis szubkultúrát. Olvasóként belebújok egy srác bőrébe, aki nap mint nap fúj, újítja a kannákat, spanglizik, szóval visszaköszön majd mindaz, amit gondolok a graffitisekről. A könyv szociológiai szempontból is érdekes lehet minden korosztálynak. A tizen- és huszonéveseknek, a harmincon felülieknek, és mindenkinek, aki graffitit csak valamelyik falon látott. Mert látott már, az biztos.

Ez a könyv mégsem írható le annyival, hogy „az első magyar graffi-tiregény”. Kevesebb, és több is annál. Kevesebb, mert nem célja, hogy bemutassa a graffitis szubkultúra egészét, ami mára már Magyarországon is történeti gyökerekkel bír. Több, mert sokkal mélyebb perspektívát ad. Egy belső alulnézetet, hogy mit lát egy teljesen átlagos tizen-huszonéves magyar fiatal a magyar iskolarendszerből, a könnyűdrogokból, a rendőrökből, a Világból, Amiben Élünk. Nagyjából el tudtam képzelni korábban is, mi mindent gondolnak a tizen-huszonévesek a mai társadalmi jelenségekről, de az, hogy valaki ezt ilyen szikár, tűpontos, mégis szenvedélyes szövegben megírja, ritkaságnak számít, nemcsak a magyar, de a világirodalomban is.

A főhős persze néha fényezi magát, nagyot mond, és világmegváltó gondolatai vannak, de összhatását tekintve ez a könyv mesterkéletlen és tárgyilagos. Épp ettől hiteles. Bár lehet, hogy az elbeszélő tettei, gondolatai, vagy épp a világa nem szimpatikus nekünk, mégis képes abba behúzni, mert ahogy mesél, ahogy megszólal, abból látszik, hogy partnernek tekinti az olvasót. Nem észt osztani akar, hanem élményeket megosztani.

Érdemes nyitottan, az előítéleteinket elengedve közelíteni a szöveghez, és a szöveg meghálálja. A poénokat nem lövöm le, a történet csavarait sem, sodorjatok a könyvlapokból belső elbeszélést és sodródjatok a hőssel, aki néhányszor valóban megtapasztalta, hogy milyen az, amikor a fal adja a másikat.

Kubiszyn Viktor

1.

Mi vagyunk azok a srácok, akiknek a legtöbben akarják „letörni a kezét”. Vandálok, huligánok, graffitisek. Ti így neveztek minket. Mi járkálunk este az utcákon festékszórókkal, filcekkel, scribe kövekkel és minden egyéb mással, amivel szét tudjuk írni a várost. Sosem láttok minket, nem tudjátok a nevünket. A mi tageinken idegeskedtek. A mi rajzainkra mondjátok azt, hogy ha igényesek, kidolgozottak volnának, nem zavarnának senkit, persze csak ha gyárépületek falain volnának, meg ilyesmi. Mindegy, csak legyenek jól eldugva.

Egyébként az első festést tényleg olyan helyre kell tervezni, ahol majd kevesen látják. A legjobb, ha senki sem. Az első rajz mindig csak egy próba, és ezt mi is figyelembe vettük, amikor kiraktuk.

Egy aluljáróban fújtunk először. Jehov ajánlotta a helyet, ő már régóta festett. Nem nagyon járt már akkoriban arra senki, meg alapból szét is volt cseszve a fal rendesen. Én gagyi Aerosollal festettem, ez egy elég no name kanna, de Ravasnak Montanája volt, bár az sem javított sokat a helyzeten. Az egyik feljárónál Zask, a másiknál Andris figyelt nekünk. Nem jött arra persze senki. Nem hiába nem fújtak ide már évek óta.

Az a kevés festék, amit nem szívott be a fal, összeolvadva folyt, hömpölygött le előttem a felületről. Fekete és króm. A piros secondot már rá se raktam a rajzra, tudtam, nem javítana a helyzeten. Ravasé valamivel vállalhatóbb lett, talán mert tehetségesebb volt. Meg persze jobb kannái voltak. Amikor már csak rontani tudtunk volna a rajzokon, fogtuk magunkat és elmentünk meginni valamit. Ahogy az utolsó kortyokat ittam ki a fémes ízű konzervsörből, rengeteg nagy writer rajza ugrott be. Forgalmas helyekre meg magas, extrém spotokra raktak ki cuccokat, hidak oldalára, metrókra. Tízemeletes házak tetején lévő rajzokra gondoltam, tökéletes töltéssel, pontos kontúrral. Lehet, hogy a többiek is, mert nem nagyon beszéltünk. Persze kicsit azért örültünk. Régóta terveztük az első akciót, jó volt beadni, még akkor is, ha nem lett az igazi.

Ezelőtt csak tageltünk.

Leginkább a vonatokon folyattuk a filceinket. Suli előtt, suli után, buli előtt, deszkázás után, akármikor. Igazából mindig. Ha tele volt a vonat, ha üres volt a vonat. Néha az utcán is nyomtuk, de szerintem annak semmi értelme. Mármint egy olyan kisvárosban, ahol én élek. Senki sem látja – persze fasza dolog az, de csak tintapazarlás. Ekkortájt még nem járogattam messzire a graffiti miatt. Mondjuk, elvétve volt egy-két tagem itt-ott bent Pesten is, mert ilyen osztálykirándulás-témák alkalmával írtam párat néha, de egyelőre a vonat volt a mi nagy lehetőségünk, mivel mindennap közlekedtünk vele.

Nem is olyan egyszerű ez a graffiti dolog, mint ez az első festés után kiderült. Azt hiszed, csak rohangálunk a kannákkal és fújkálunk, pedig nem. Csupa apró nyűg, ami csak az akció közben derül ki. Sejtettem én ezt már előre, ezért is vacilláltam éveket.

2.

A csapat elég szedett-vedett volt. Ravas már ragasztgatott matricákat a suli körül, a vécében, a vonatokon, meg ilyesmi. Engem is érdekelt a dolog, de csak otthon tervezgettem, hogy egyszer úgy festek majd, mint „a nagyok”. Mondjuk, néha valami ratyi papír-írószeres filccel firkálgattam kint is. Nagybetűs TOY voltam. Így hívjuk a kezdő bénákat. Ha lenne önkritikám, a történetemnek ezt a részét Toystorynak hívnám.

Gördeszkával a kezemben nőttem föl, így folyamatosan láttam a legprofibbak kidolgozottabb, szebb rajzait nemcsak az utcán, hanem a skate-parkokban meg hasonló helyeken is. A félcsövek szagát, a deszkák rombolását, a korlátok sikítását a mai napig az emlékeim közt őrzöm.

Minden reggel megvártam, míg a tömeg fölszáll a vonatra. Ilyenkor jól végig tudtam nézni a kocsik oldalát. Láttam minden rajzot, az összes nagy nevet fölfestve, az apró üzeneteket, tageket. A nagyok a kész rajzaik mellé olyanokat irkáltak poénból, hogy „Ez egy illegális bál”, meg a többi. Ezeket még sosem vetted észre, ugye? Érezni lehetett a vonatokon a nagyvárosi yardok szagát. Aztán gyorsan fölszálltam.

Ravas mellé hamar betársultam. Találkozgattunk néha, mert ő is deszkázott. Eldumáltunk a dologról, kiraktunk néhány matricát. Gurultunk pár kört, próbálgattuk a deszkáinkkal a flippeket, majd hazamentünk. Ravas matricáinak az alján ott volt mindig, hogy 70. Megkérdeztem, miért. Azt mondta, valami vasúti körzetszám.

„Fasza, lehetne egyfajta csapatnév is.”

Ezzel mindketten egyetértettünk, így lettünk 70ez. Miért van az „ez” a végén? Mert jobban néz ki, mint a 70ers.

A csapat még egy közös haverból állt, aki Zaskot írt, és szívesen töltötte az idejét azzal, hogy papíron skiccelt. Írt még velünk Brown is, meg a barátnője. Ők elég passzívak voltak. Hamar ki is szálltak. Kár, mert jó fejek voltak eléggé. Én a Jumbo névvel próbálkoztam. Mind közel laktunk a Városhoz, de azért még vidékiek voltunk.

Ez a legszarabb. A fővárosban vidéki vagy, vidéken meg fővárosi.

3.

Lehet, hogy tré lett, amit festettünk, de legalább beadtuk. Persze nem kellett sokat várni, és újra kannákat ragadtunk. Maradt még néhány csörgő az első festésről, de azért be kellett menni pár színért egy graffshopba, mert amit egy sima festéküzletben kapsz, az borzalmasan rossz. Persze háztartási céloknak megfelel. Egyszer még általánosban, emlékszem, amikor Jehov kezdte a festést, kikísértem az állomásra, elpasszolt némi füvet, pár ilyen sima bolti kannáért. Később azt mondta, hogy „azt a szart soha többé”. Volt két-három ilyen hely is Budapesten, ahol jó kannát lehetett venni, de mi értelemszerűen abba mentünk, ami a legközelebb volt. Nagyon utáltam eleinte ilyen helyekre járni. Több okból is.

Az első az, hogy tudom, a boltos toynak tart, de mégis kedves velem, mert otthagyom neki a betevőt.

A második az, hogyha van másik vásárló, az is toynak tart.

A harmadik az, hogy még én is toynak tartottam magam.

A negyedik meg az, hogy sokan járnak a graffshopok környező utcáiba lehúzni a toyokat, azaz elvenni a kannáikat, vagy akár mást is. Ez a legjobb rablási módszer. Nem köphetsz. Te mit mondanál a rendőrségnek? Elnézést, ellopták a kannáimat, amivel szétbasztam volna a várost!?

Az a baj, hogy sokszor nemcsak kannát vesznek el, hanem pénztárcát is meg egyéb értékeket. Hasonlóban nekem csak egyszer volt részem, de erről majd később.

Amikor bementünk a shopba, a nagydarab, kopasz pultos készséggel segített nekünk. Vettünk három különböző Montana Black kannát. Tengerkék, mandula meg valami sárga. Volt olcsóbb, az Aerosol, de azzal nem volt elsőre jó tapasztalatom, pedig a célnak most megfelelt volna. Vehettünk volna még Montana Goldot is, de az meg nagyon drága cucc. Egy-egy üveg Montana Liquid tintát kértünk még, és én egy filcet is, mert az előző már nagyon tré volt. Folyt összevissza, és a hegye elkopott. Kaptunk ajándékba a kannák mellé egy Harmless magazint is, ami tele volt a legjobb hazai rajzok fotóival.

Jó volt nézegetni.

Megvoltak a kannák a következő festéshez. Persze nem bírtam ki, az első padnál leültem, végignéztem, ahogy a szűz filchegyen átázik a friss tinta, majd éreztem, ahogy az illata megcsapja az orrom. Nem írtam a padra, mert nem nagyon illik a shop környékén tagelni, hisz úgy a hellyel cseszik ki az ember.