CAROLA DUNN

Daisy és a
jégbe fagyott
Don Juan

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Carola Dunn: Death at Wentwater Court

A Daisy Dalrymple Mystery

Fordította

ALFÖLDI ZSÓFIA

Anyunak,
aki még emlékszik a pruszlikra
és a pamut kezeslábasra

PROLÓGUS

Éjfélkor a Ciro mulatóban. A charleston hangjait elnyelte a fekete zenekarnak szóló éljenzés. A csevegés és nevetgélés hangzavarában a fiatalember levezette partnerét a táncparkettről. A távolból idősebb férfi figyelte, és megjegyezte, hogy jól szabott esti szerelése kissé gyűrött, arca pedig a lendületes tánchoz képest is túlságosan vörös. A karjába kapaszkodó egyszerű, fiatal teremtést látszólag nem zavarta, bár az eltúlzott mennyiségű arcfesték miatt erről nehéz lett volna megbizonyosodni.

Alacsony derekú, rövid, flitterektől csillogó ruhája fittyet hányt a divatnak, amely ebben a szezonban egészen bokáig engedte a szoknyák szegélyét. Bubifrizurájával és hosszú gyöngy nyakláncával akár kóristalány vagy „balettpatkány” is lehetett volna.

A nézelődő férfi gúnyos mosollyal közeledett, és megszólította a lány kísérőjét.

– Beszédem van veled, öregfiú.

A fiatalember leplezetlen ellenszenvvel nézett rá.

– A mindenségit, nem várhat? – hadarta.

– Most tudtam meg, hogy holnap Hampshire-be utazol.

– Így igaz. Apám, a nagyfőnök ragaszkodik hozzá, hogy karácsonyra az egész család összeverődjön, de két héten belül visszajövök. Mi ez a nagy sietség?

– Kedvem volna megnézni az őseidet. Hívj meg.

– A fenébe, azt nem lehet! Gloria, menj vissza az asztalhoz. – Könnyedén megpaskolta a lány rózsaszín műselyembe burkolt hátsóját – tehát kóristalány. A lány karmazsinvörös ajkát biggyesztette, és engedelmeskedett, de menet közben vissza-visszapillantott, és egy leendő vamp kacér pillantásával méregette az idősebb férfit.

– Gondolom, a nővérem majd elintézi – folytatta mogorván a kísérője.

– Gondolj, amit akarsz. Azt szeretném, hogy hívj meg.

– A papa pokoli furának találja majd.

– A papa még furcsábbnak találja majd, ha történetesen a tudomására jut egy bizonyos pénzügylet. – A hízelgő hangban bujkáló fenyegetéstől a másik elsápadt. – Nem óhajtok a karácsonyi ünnepséghez csatlakozni. A karácsony másnapja vagy akár a harmadnap is megteszi, és ott maradnék szilveszterezni… A jövő év tele lesz ígéretekkel, ebben biztos vagyok.

– Pompás. – A fiatalember hangja meglehetősen ingerülten csengett. – Vedd úgy, hogy meghívtunk.

Sarkon fordult, átvágott a zajos tömegen, utat tört az asztalához, és koktélt rendelt. Öt perccel később a zenekar újra rázendített, és ő visszavezette a vihogó kóristalányt a táncparkettre, hogy kitáncolja magából a problémát.

Bosszúsága okozója addigra elhagyta a mulatót. Megadta a sofőrnek az úti célját, hátradőlt a Lanchesterben, és vékony szája szegletében sejtelmesen hideg mosoly jelent meg.

1

– Jól figyeljen, rossz vége lesz, és ő a kisujját sem mozdítja, hogy megakadályozza. Én csak a kicsik miatt aggódom. – A vaskos asszonyság felsóhajtott, rút, sárgászöld, divatjamúlt köpönyege hullámzott körülötte. – Már négy van, és a következő a napokban esedékes.

Daisy Dalrymple-t mindig meglepte, amikor vadidegenek az élettörténetükkel, a szerencsétlen házasságukkal vagy a gyerekeik gaztetteivel traktálták. Nem mintha bánta volna. Egy nap majd regényt ír, és akkor minden élmény és ötlet kapóra jöhet.

Mégis csodálkozott rajta, hogy az emberek kitálalják neki a legbensőbb titkaikat.

Amikor a kövér hölgy, aki részeges vejére panaszkodott, Altonban leszállt a vonatról, Daisy magára maradt a csak nők számára fenntartott másodosztályú fülkében. Feltérdelt az ülésre, és megnézte magát a kis tükörben, melyről a Land SW vasúttársaság kedvesen gondoskodott. Átlagos, kerek, rózsás arc nézett vissza rá, nem olyan, ami ellenállhatatlanul azt sugalmazza az embereknek, hogy öntsék ki a szívüket. Daisy úgy gondolta, egy bizalmasnak fekete, bánatos szeme van, és nem olyan vidám kék, mint neki.

Telt cseresznyeajka egyik sarkában életének megrontója, egy apró, barna anyajegy virított. Nem létezett annyi púder, amennyi képes lett volna teljesen elfedni.

Az orrán szétszórtan elhelyezkedő apró szeplőket viszont el tudta rejteni. Elővette a táskájából a neszesszert, és energikusan megforgatta a púderpamacsot. Kirúzsozta magát, és magára mosolygott. Úton volt az első igazi írói feladata felé, és bármilyen unottnak szeretett volna tűnni, kénytelen volt bevallani, hogy izgatott – és egy kicsit ideges.

Huszonöt évesen már tapasztaltnak és magabiztosnak kellene lennie, ehelyett a pillangók egyre csak verdestek a gyomrában. Muszáj sikerrel járnia. Szóba se jöhet más lehetőség.

De vajon a Selfridges akciós osztályán vásárolt smaragdzöld, harangszabású kalap nem csicsás parányit egy profinak? Úgy döntött, hogy nem, inkább feldobja a régi, sötétzöld tweedkabátot, épp ahogy tervezte. Megigazította a Lucytól kölcsönbe kapott szürke szőrmegallért. Sokkal elegánsabb volt, mint a gyapjúsál, noha a jeges januári reggelen kevésbé bizonyult praktikusnak.

Újra leült, és fogta az újságot, amelyet a hölgy otthagyott. Daisy nem rajongott a legfrissebb hírekért, és 1923 januárjának második napján mintha ugyanolyanok lettek volna a főcímek, mint egy vagy akár két héttel korábban: gondok a Ruhr-vidéken és Írországban; Mussolini beszédeket tartott Olaszországban; Németországban ellenőrizhetetlenül dühöng az infláció.

Kinyitotta az újságot, elolvasott egy rövid hírt, amely ecsetelte a Tutanhamon sírjából legutóbb napvilágra került kincseket, és megakadt a szeme az egyik főcímen:

BETÖRÉSES LOPÁS FLATFORDÉKNÁL

Kihívták a Scotland Yardot

Daisy hajdan egy iskolába járt Lord Flatford lányával, bár nem egy osztályba. Meghökkentette, hogy egy ismerős puszta említése is mennyivel jobban érdekli, mint a legkomolyabb külföldi hír. Az új esztendő hajnalán a tolvajok megléptek a Flatford-kastély vendégeinek legértékesebb ékszereivel, melyeket a szilveszteri bál után még nem helyeztek vissza őlordsága széfjébe.

Daisynek nem volt ideje végigolvasni a hírt, mert lassult a vonat zakatolása, és Wentwater állomáshoz közeledtek. Komoly küzdelmet folytatott a bőrszíjjal, mire sikerült leengednie a bepárásodott ablakot. Megborzongott a beáramló jeges levegőtől, mely a gőzmozdony füstjének jellegzetes, nehéz szagát árasztotta, és eltűnődött, vajon a torokgyulladás nem túl nagy ár-e az eleganciáért. Legalább a tarkóján összefogott mézbarna konty nyújtott némi meleget. Ez egyszer örült neki, hogy hallgatott az anyjára, és nem vágatott bubifrizurát.

A vonat zötyögött, majd remegve megállt. Daisy kihajolt, és intett.

– Hordár!

A férfinak, aki a hívására válaszolt, szemmel láthatólag falába volt, az eredetit minden bizonnyal a világháborúban veszítette el. Mégis hamar odaért a hótól megtisztított peronon. Daisy Lucy értékes fényképezőgépét szorongatva lelépett a vonatról, és a férfi megérintette ellenzős sapkáját.

– A poggyászát, hölgyem?

– Igen, attól tartok, meglehetősen sok van – válaszolta Daisy bizonytalanul.

– Ne aggódjon, hölgyem. – A háborús veterán fürgén felszökkent a fülkébe, és összeszedte a poggyásztartóról az utazóbőröndöt, a fotóállványt, a könnyű útitáskát és a kiadótól kölcsönkapott hordozható írógépet. Így megrakodva sikerült nagy nehezen lekászálódnia. Mindent lerakott, becsapta az ajtót, és felemelte a karját. – Megvolnánk! – kiáltotta a kalauznak, aki a sípjába fújt, és meglengette a zöld zászlócskát.

A vonat pöfögve mozgásba lendült, Daisy pedig átkelt a gyaloghídon a túloldali peronra. Feltérképezte a terepet. Az állomás csupán egy szerény megálló volt, és egyedül ő szállt le a vonatról. A másik sínpár peronjánál álló aprócska épület két ajtaja fölött táblák jelezték, hogy az épület egyik vége a talált tárgyak osztálya, a másik fele pedig váróteremként és jegykiadóként funkcionál.

Az állomás körül hótakaró fedte a hampshire-i vidéket, mely ragyogott a napfényben. Zúzmara csillogott a csupasz faágakon és a bokrokon. Nem volt más jele az életnek, mint az időközben felgyorsult vonat, az egyenruhás férfi, aki a csomagjait cipelte a háta mögött, és egy varjú, amely az állomás deszkakerítésén kuporgott.

– A jegyét legyen szíves, hölgyem.

Daisy átnyújtotta, hogy a férfi kilyukaszthassa.

– A Wentwater-kastélyba igyekszem – mondta. – Messze van?

– Egy-két mérföld.

– Jaj, istenem! – Daisy csüggedten nézegette a csomagját, azután lepillantott divatos, magas sarkú, elöl fűzős, térdig érő bőrcipőjére. Határozottan nem az a rendeltetése, hogy havas, vidéki ösvényt taposson, az állomás pedig nyilvánvalóan túl kicsi, hogy taxiállomás is legyen.

– Én nem aggódnék, hölgyem. Őlordsága mindig automobilt küld a vendégeiért, csak valószínűleg nehéz ebben az időben beindítani a járművet.

– Az a baj – avatta Daisy a bizalmába a hordárt –, hogy nem vagyok igazán vendég. Egy magazin számára írok a Wentwater-kastélyról.

A hordár, egyúttal állomásfőnök, egyúttal jegyszedő, el volt bűvölve.

– Ön író, asszonyom? Az is nagyon szép. Nos, ha gyalogolni készül, hívhatok egy fiút a faluból, hogy egy kézikocsival elszállítsa a csomagokat. Vagy felhívhatom az altoni garázst, hogy küldjenek egy bérautót, ami felveszi.

Daisy fontolóra vette a lehetőségeket, az egyik kényelmetlen volt, a másik pedig költséges. A kiadásait végül majd megtéríti ugyan a magazin, de nem volt nála túl sok készpénz.

Ekkor meghallotta egy automobil erőteljes berregését. Sötétzöld Rolls-Royce Silver Ghost gördült be az állomás udvarára, sárgaréz díszei ragyogtak a motorháztetőn. Egyenruhás sofőr pattant ki belőle.

– Úgy vélem, őlordsága mégiscsak a vendégének tekinti, asszonyom – mondta a hordár elégedetten, és összeszedte a csomagokat.

– Miss Dalrymple? – érdeklődött a közelgő sofőr. – Én Jones vagyok a kastélyból. Sajnálom, hogy elkéstem, kisasszony. Ma reggel egy kissé lassú volt a kicsike, általában nincs ennyire hideg, talán korábban kellett volna indulnom.

– Minden a legnagyobb rendben van, Jones. – Daisy ragyogó mosolyt villantott a férfira. Végtére is Isten a mennyekben vigyáz rá, és helyreállt a rend a világban.

A sofőr kinyitotta Daisynek az ajtót, azután segített a hordárnak elhelyezni a csomagokat a csomagtartóban. Daisy hátradőlt a puha bőrülésen. Határozottan vannak előnyei, ha az ember egy vikomt lánya.

Természetesen soha nem kapott volna megbízást, hogy impozáns otthonokról írjon, ha nincsenek társasági kapcsolatai. Wentwater grófját ugyan nem ismerte személyesen, az idősebb fiát, Jamest, Lord Beddowe-t, a lányát, Lady Marjorie-t és a húgát, Lady Josephine-t viszont igen. A szerkesztő jól számított, amikor úgy gondolta, a tiszteletre méltó Daisy Dalrymple előtt sarkig tárul az a kapu, amely egyébként minden közember előtt zárva marad.

A Rolls zümmögve kigördült az állomás udvarából, lehajtott a dombról, bevette a kanyart, és áthajtott Alsó-Wentwateren. A község legelőjének kacsaúsztatója befagyott. Pamutharisnyás, apró gyerkőcök siklottak kacagva és visítozva a jégen, a csíkos sál és a maszkszerű sityak közül csak a szemük csillogott elő.

A kis kőtemplom után átszelték a dombokat, szántóföldek, tanyák és elszórt csalitosok mellett haladtak. Errefelé az utat ropogós, friss hó fedte, amelyet csak a gróf automobiljának keréknyoma tört fel. Daisyt kimondhatatlanul boldoggá tette, hogy nem kell gyalogolnia.

Az erdő közepén téglaépülethez értek, amely a nyitva álló magas, kovácsoltvas kaput őrizte. Amikor áthajtottak, Jones tülkölt. Daisy visszanézett, látta, hogy a házikó őrzője előbattyog, és bezárja mögöttük a kaput. Pár pillanattal később kihajtottak a fák közül.

Eléjük tárult a Wentwater-birtok. A lankás völgy túloldalán állt a kastély. A Tudor-stílusú, csipkézett tornyokkal szegélyezett központi épületet kővel borított, vörös téglás, Anna királynő korabeli oldalszárnyak szegélyezték. Az átmenetet az egyik stílusból a másikba vadszőlőindák takarták, bár ezek most levelüket vesztették, és a szárnyak szögletességét cédrusok lágyították. Ahogy közeledtek, a völgy alján a kavicsos út gondosan megmunkált kőhídon haladt át, amely befagyott dísztavat keresztezett. A jeget megtisztították a hótól, pirosba, zöldbe és kékbe öltözött korcsolyázók siklottak rajta könnyedén, és bonyolult kacskaringókat írtak le pörgés közben.

– Jones, álljon meg, kérem! – kiáltott fel Daisy. – Ezt le kell fényképeznem.

A sofőr kivette az állványt a csomagtartóból.

– Megvárjam, kisasszony?

– Nem, menjen csak, majd felsétálok. – Daisy felállította az út szélén a felszerelést, és beállította a fényképezőgépet. A homlokát ráncolta.

Fényképészeti ismeretei főként Lucy stúdiójából származtak. Belekukucskált a keresőbe, és mielőtt egy magazin fél oldalára zsugorította volna a méretet, megpróbálta elképzelni a képet. A korcsolyázók a tavon csupán apró pontok lennének, gondolta.

Ennek ellenére ellőtt néhány felvételt a teljes jelenetről, majd a kastély felé fordította a kamerát, hogy további képeket készítsen. Utána fogta az egész felszerelést, és legyalogolt a tó partjára, hogy készítsen néhány közelit a korcsolyázókról és a szép, boltíves hídról.

A korcsolyázók már észrevették, és némelyikük integetni kezdett. Mire odaért, mind az öten a híd közelebbi lábánál gyűltek össze.

– Helló, Daisy – köszöntötte Marjorie. – Gondoltuk, hogy te vagy az. – Divatosan kisfiús alakját kiemelte a jól szabott cseresznyepiros sportkabát és a hozzá illő szoknya. Daisy tudta, hogy a fehér gyapjúsapka hullámokba fésült bubifrizurát rejt. Az „Ámor nyila” színárnyalatban pompázó ajakrúzs illett a kabátjához, szemöldökét kiszedette, szempilláját erősen feketére festette. Huszonegy évesen Lady Marjorie Beddowe tipikusan divatos jelenség volt.

– Üdvözlöm Wentwaterben, Miss Dalrymple – mondta a fivére, James, a testvérénél három évvel idősebb zömök fiatalember, aki golfnadrágot és kék-sárga mintás pulóvert viselt. Erős álla ellentétben állt arisztokratikus vonalú, keskeny orrával, arca kipirult a mozgástól; kabátját, sapkáját és sálját halomba rakta a tó túlpartján. – Ugye, ismeri Fenellát?

– Hogyne, természetesen. Worchestershire ugyanazon részéről jöttünk. – Daisy rámosolygott a félénk lányra, akinek az eljegyzését Jamesszel nemrég jelentette be a Morning Post. – És persze Phillip is régi barátom.

– Nicsak, öreglány, már egy éve nem láttalak. – Fenella fivére, a magas, csinos, hosszú karú-lábú fiatalember rámosolygott. A maga szelíd módján megnyerő Phillip Petrie Daisy bátyjának a legjobb cimborája volt, mielőtt Gervaise-t megölték a lövészárokban. – Fényképezgetsz? – kérdezte.

– Bizonyos értelemben igen.

A fiú láthatólag nem volt tisztában érkezése céljával. Daisy tovább magyarázta volna, de Marjorie közbevágott, és buzgón bemutatta az ötödik korcsolyázót.

– Daisy, ő Lord Stephen Astwick. – Nyilvánvaló csodálattal nézett az idősebb férfira. – Még nem találkoztatok, ugye?

– Még nem volt szerencsém – válaszolta a férfi mézesmázosan. – Örvendek, Miss Dalrymple. – A negyven körül járó Lord Stephen elegáns figura volt a bőr viharkabátban, fekete, hátrafésült hajával.

– Lord Stephen. – Daisy meghajtotta a fejét. Nem törődött az őt fürkésző szürke szemmel. – Nem akarom megzavarni a sportolást. Szeretnék egy kicsit távolabb a part mentén is készíteni néhány felvételt.

– Majd én viszem a felszerelést – ajánlotta Phillip, és odalépett hozzá. – Istenverte nehéznek tűnik.

– Nem, te csak korcsolyázz, Phil. Minél többen vannak a képen, annál vidámabb.

A tavat övező kövezett sétautat letisztították, és leszórták homokkal. Daisy elindult, s közben észrevette, hogy Marjorie birtokló mozdulattal megragadja Lord Stephen karját.

– Mutassa meg újra azt a figurát – kérte, és mesterkélten kuncogott. – Esküszöm, most jól megjegyzem.

– Ha ragaszkodik hozzá, Lady Marjorie – törődött bele a férfi kissé kelletlen grimasszal. Daisy ösztönös ellenszenve beigazolódott. Lehet, hogy Marjorie hólyag, de Lord Stephennek akkor sem kellene ilyen félreérthetetlenül kimutatnia a megvetését.

A fából készült csónakház melletti kis mólón Daisy megtalálta a tökéletes helyszínt, és felállította a kameráját. Több képet is készített a korcsolyázókról, háttérben a híddal. Mindenki engedelmesen a tó innenső oldalán maradt, pedig korábban a híd alatt csúszkáltak. Kár, hogy a színes fénykép annyira bonyolult eljárás, hiszen a színes ruhák részét alkotják a bájos jelenetnek.

Daisy a tekercs végére ért. A többi tekercs a táskájában volt, ezért szedelőzködni kezdett, leszerelte a kamerát az állványról, és óvatosan becsukta a harmonikaorrot. Amikor már nem összpontosított a munkára, azonnal tudatosodott benne a harapós hideg, mely a lábujjaiba és az arcába mart.

Az összehajtott fényképezőgép-állványt ügyetlenül a hóna alá csapta, a kamera egy vállszíjon lógott, így kezdett hosszú és fárasztó gyaloglásba a tó körül. A tótól a házhoz vezető gyalogutat homokkal megszórt, jól letaposott hó borította. Mielőtt Daisy elérte volna az utat,  Phillip odasiklott hozzá.

– Befejezted? Ha vársz egy fél pillanatot, leveszem a korcsolyát, és segítek.

– Köszönöm, az jó lenne.

Phillip végigkorcsolyázott a part mentén, hogy cipőt váltson. Daisy igyekezett csatlakozni hozzá, és közben azon tűnődött, hogy a férfi megint elkezdi-e a hajszát. Amióta csak Daisy kibújt a palackzöld iskolai egyenruhából, ahogy egy pillangó a gubójából, a tiszteletre méltó Phillip Petrie, Petrie báró fia kisebb-nagyobb megszakításokkal tette neki a szépet. Néha úgy gondolta, sokkal inkább Gervaise, mintsem az ő kedvéért.

A fiatalember megszabadította a terhétől, és ő rámosolygott. Bár rendületlenül visszautasította időnkénti közeledéseit, kedvelte gyerekkori barátját, aki hajdan gyakran megcibálta a hajfonatát.

– Hoztál magaddal korcsolyát? – kérdezte Phillip, és hosszú lépteit a lányéihoz igazította a homok ellenére is síkos lejtőn.

– Nem, eszembe sem jutott.

– Gondolom, kölcsön tudsz kérni. Újra lejöhetnénk. Kár volna elszalasztani egy ilyen pompás napot.

– Igen, de én nem vendégségbe jöttem, vagy legalábbis nem szórakozni. Elfoglalt leszek.

Phillip meghökkent.

– Hogy a csudába érted ezt?

– Megbízásom van, hogy a Wentwater-birtokról írjak a Város és Vidék részére – közölte büszkén Daisy.

– Te meg a nyavalyás írásod – mordult fel a fiú. –
A fene egye meg, Daisy, nem vehet igénybe többet egy óránál, hogy összeüss valami sületlenséget a pletykarovatnak. Majd később lefirkantod.

– Nem egy-két bekezdésről van szó, hanem egy hosszú cikkről. Fényképekkel. Ez komoly, Phillip. Jól megfizetnek, hogy havonta írjak egy cikket a kevésbé ismert, érdekesebb vidéki helyszínekről.

– Pénz! – ráncolta a homlokát Phillip. – Ugyan már, drága öreglány, nyilván nincs szükséged rá, hogy megkeresd a napi betevődet. Gervaise borzasztó pipa lenne.

– Gervaise sohasem akarta megmondani, mit tegyek – vágott vissza Daisy nyersen –, és megértené, hogy képtelen vagyok egy fedél alatt élni anyával, Edgar kuzinról már nem is beszélve. Ő sem bírta jobban Edgart és Geraldine-t, mint én.

– Lehet, de szerintem akkor is forog a sírjában. A húga dolgozik a megélhetésért!

– Az írás legalább jobb, mint a rettenetes titkárnői munka, amit korábban csináltam. Élveztem, hogy segíthetek a stúdióban Lucynak, de neki sem volt elég munkája, hogy rendesen megfizessen.

– Lucy Fotheringay ugratott bele ebbe a függetlenségi szamárságba. Még mindig együtt laktok a bayswateri lakásban?

– Nem a lakásban. – Daisy megragadta az alkalmat, hogy témát váltson, és elkerülje a foglalkoztatása kérdését, bár tudta, hogy nem menekülhet Phillip kirohanásától. – Egy édes kis házunk van Chelsea-ben, a folyó közvetlen közelében.

Ezt aprólékos részletességgel ecsetelte, és Phillip jól nevelten végighallgatta. Mielőtt Daisy az elbeszélésében elért volna a padlásig, a főbejárathoz értek. Mivel Phillipnek nem volt szabad keze a korcsolya, az állvány és a fényképezőgép miatt, Daisy csöngetett.

Szilvaszínű libériába öltözött inas nyitotta ki a masszív, vasalt tölgyfából faragott dupla ajtó egyik szárnyát. Daisy belépett, átadta a névjegyét, és körülnézett.

– Jaj, alig várom, hogy lefényképezhessem! – A korai Tudor díszteremről már hallott. Függönyredős díszítésű, damasztborítású lambéria emelkedett a Tudor-stílusú rózsák, indák és a stilizált hullámok faragott szegélydíszei felé. Feljebb, a meszelt falon vadászjeleneteket és lovagi tornákat ábrázoló gobelinek függtek, valamint keresztbe tett dárdák, alabárdok és zászlók. A magasban boltíves gerendák alkották a faragott mennyezetet.

Daisy lemondott róla, hogy a gépével sikeresen befogja a hatalmas teret.

Megborzongott. Szemben vele, a jókora kandallóban lobogó tűz sem tudta eloszlatni a kőpadlóból áradó téli hideget. A terem egyik végében fagyos huzat söpört végig a félköríves kőlépcsőn. Az inas sietve becsukta Phillip mögött a bejárati ajtót.

– Ön az íróhölgy, kisasszony?

– Igen, én volnék. – Daisy már megrendelte az új névjegyét, amelyen a neve alatt büszkén díszeleg a hivatása, de az még nem készült el.

Az inas szemmel láthatólag nem tudta, hogyan viselkedjen vele, ezért megkönnyebbülten fordult a terem hátsó részében, a zöld posztóval borított ajtó mögül felbukkanó fekete ruhás, méltóságteljes főkomornyik felé.

– Miss Dalrymple érkezett, Mr. Drew. – Átnyújtotta névjegyet.

– Kérem, fáradjon velem, kisasszony, őlordsága a dolgozószobában fogadja önt.

– Köszönöm. – Amikor vele együtt Phillip is indulni készült, felemelte a kezét. A legkevésbé sem volt szüksége rá, hogy a férfi ott lógjon a nyakán, és bírálgassa, miközben ő megvitatja a munkát Lord Wentwaterrel. – Ne várj meg, Phil. Menj vissza korcsolyázni, mert lehet, hogy este beáll az olvadás. Majd később találkozunk.

Fürgén bepúderezte kipirosodott orrát, követte a főkomornyikot, és észrevette, hogy minden idegessége elpárolgott. Világéletében könnyedén elbűvölte az idősebb urakat, és nem volt oka feltételezni, hogy a gróf kivételt jelentene. A csatát félig már meg is nyerte, hiszen a gróf engedélyt adott a cikk megírására, és meghívta Wentwaterbe. A pompás nagyterem látványa meggyőzte róla, hogy lesz miről írnia.

A főkomornyik a ház Tudor-stílusú részéből a keleti szárnyba vezette. Bekopogott egy ajtón, kinyitotta, és bejelentette a lányt. Daisy barátságos mosollyal lépett be, Lord Wentwater pedig felállt, és megkerülte a bőrrel borított asztalt.

Az ötven-egynéhány éves, magas, szikár úr nem viszonozta a mosolyát, de a kézfogását igen, és ünnepélyes udvariassággal fogadta. Ugyanolyan egyenes, keskeny, arisztokratikus orra volt, mint Jamesnek, ősz haja és bajusza az elegancia légkörét árasztotta. Daisy a kora és meglehetősen merev, viktoriánus modora ellenére is nagyon vonzónak találta.

A viktoriánus benyomást tovább erősítette a nehéz mahagónibútor és a sötétvörös perzsaszőnyeg. A fenséges kandalló fölött tájkép függött két fekete vadászebbel, az egyiknek döglött vadkacsa lógott a szájából.

A még mindig átfagyott Daisy ösztönösen a kandalló felé araszolt, lehúzta a kesztyűjét, és a tűz felé nyújtotta a kezét.

– Foglaljon helyet, Miss Dalrymple. – A gróf a gesztenyebarna bőr karosszékre mutatott a kandalló mellett. Elhelyezkedett vele szemben egy hasonló karosszékben, és közölte: – Természetesen ismertem az édesapját. Szomorú veszteség ez a Lordok Házának. Az a nyomorult spanyolnátha megtizedelte a sorainkat, és alig ért véget a háború, letarolta a következő generációt. A bátyját is, jól tudom?

– Igen, Gervaise Flandriában halt meg.

– Fogadja őszinte részvétemet, bár attól tartok, kissé megkésve. – Daisy megkönnyebbülésére a gróf ejtette a szomorú témát, és száraz, enyhén kérdő hangnemben folytatta. – Büszke vagyok rá, hogy az én otthonomat választotta írása témájául.

– Hallottam, milyen gyönyörű, Lord Wentwater, és nem is számítottam rá, hogy a januári cikkemhez szabadtéri felvételeket készíthetek.

– Á, persze, a kiadója levelében említették, hogy hoz magával fotóst.

Daisy őszintén remélte, hogy nem pirult el.

– Sajnos Mr. Carswellt ledöntötte a lábáról az influenza, így saját magam készítem a képeket. – Daisy gyorsan témát váltott, mielőtt a gróf kifejezhette volna együttérzését a nem létező Mr. Carswell-lel. – Rettenetesen nagy segítség lenne, ha tudna valami kis ablaktalan helyet biztosítani nekem, hogy sötétkamrának használhassam. Esetleg egy raktárszobát, sufnit vagy mosogatóhelyiséget. Nem vagyok nagy szakértő, ezért mielőtt elmegyek, szeretném látni, hogyan sikerültek a képeim, hátha továbbiakat kell készítenem.

A gróf ajkán halvány mosoly jelent meg.

– Jobbat mondok. A bátyám, Sydney, aki a Gyarmatügyi Minisztériumnál van, fiatalabb korában szenvedélyes fotós volt, és berendezett itt egy sötétkamrát.

– Hát ez csodás!

– A felszerelést nem bolygatták, bár lehet, hogy ódivatúnak találja majd. Van még valami, amivel megkönnyíthetem a munkáját?

– Olvastam néhány dolgot a ház történetéről, de ha lenne olyan érdekes anekdota, ami még nem ismert széles körben…

– A húgommal kell beszélnie. Ő mindent tud Wentwaterről és Beddowe-ékról, amit csak tudni lehet.

– Lady Josephine is itt van? Nagyszerű!

A gróf arcán újból mosoly suhant át. Lady Josephine Menton egyszerre volt bőbeszédű és társaságkedvelő, híres háziasszony és pletykafészek. Daisy céljának a lehető legjobban megfelelt.

– Biztos vagyok benne, hogy bízhatom az ön és a kiadó diszkréciójában – állt fel Lord Wentwater. – Jöjjön, odavezetem hozzá, és egyúttal bemutatom a feleségemnek. Ilyenkor általában a nappaliban tartózkodnak.

Végigmentek egy folyosón, és a gróf egy napos nappaliba kísérte, amelynek a berendezésénél inkább a kényelem volt a fő szempont, és nem a stílus, zsályazöld, barack- és krémszín volt az uralkodó. Amikor beléptek, szürke pofájú fekete spániel emelte fel a fejét kíváncsian a kandalló előtti szőnyegen, megcsóválta tömzsi farkát, aztán tovább aludt. Az egyik hölgy némileg riadt arckifejezéssel pillantott fel a tűz mellől.

– Annabel, drágaságom, itt van Miss Dalrymple. Tudom, gondoskodtok a kényelméről.

– Természetesen, Henry. – Lady Wentwater dallamos, halk hangja bánatosan csengett. Kecsesen felemelkedett, és odament hozzájuk. – Nagyon örvendek, Miss Dalrymple.

Daisy megdöbbent. Olvasta ugyan a Postban, hogy a gróf nemrég nősült, de fogalma sem volt róla, hogy a második felesége ennyire fiatal. Annabel, Wentwater grófnéja csupán egy-két évvel lehetett idősebb Jamesnél, a mostohafiánál. És gyönyörű volt.

A meleg, halszálkás tweedszoknya és a hosszú, combig érő kardigán sem tudta elrejteni magas, karcsú alakját, amely valahogy kerekdedebb volt a kor divatjánál. Sápadt arca tökéletesen ovális volt, széles arccsonttal, finom vonásokkal, göndör haja feketén csillogott. Hatalmas fekete szeme bátortalan mosollyal nézett Daisyre.

– Jó kezekben lesz, Miss Dalrymple – szólt a gróf, és megfordult, hogy távozzon.

Felesége tekintete kísérte. Daisy mélységes boldogtalanságot látott benne.