A fordítás alapját képező kiadás:

Szergej Lukjanyenko

Blizitszja utro

Izdatyelsztvo ASZT, 2000

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Weisz Györgyi

Szerkesztette:

Lukács Gabriella

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Sallai Péter

ISBN 978 615 5158 61 2

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2000 by Szergej Lukjanyenko

© Hungarian translation 2014, Weisz Györgyi

© Hungarian edition 2014, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Első rész

A megszentelt város

ELSŐ FEJEZET

amelyben a legnagyobb megtiszteltetésben részesülök,

de nincs benne sok örömem

KÖPENYEM díszes volt, selyemből készült kapucnival, amely elfedte az arcomat.

Bár egyházi öltözet volt, szolid szabású és pasztellszínű, nyomban látszott, hogy nem egyszerű novicius, aki viseli. A kínai selyem nem olcsó, büszke is lehetnék.

Még a kötél is, amellyel hátam mögött meg van kötve a kezem, selyemből van.

Alighanem akár erre is büszke lehetnék, igaz?

Kereken kimondva ez tulajdonképpen nem is kötél, hanem annak a köntösnek az öve, amelyet a vállamra borítottak. És gyorsan, hanyagul csomózták meg, a csúszós selyem nem is igen alkalmas arra, hogy csomót kössenek rá, és én már tíz perce mozgatom menet közben az ujjaimat, igyekszem meglazítani a csomót, de nem sikerül. Nem is olyan együgyűek ezek a szent testvérek, mint ahogy látszik…

Bár mit segítene rajtam, ha ki tudnám oldani a csomót? Az Urbisban, a városok városában, Iuliusnak, az Isten Fogadott Fiának rezidenciájában…

Ráadásul két útitárssal, akik a végtelen folyosókon kísérnek, keményen markolva könyökömnél fogva. Kívülről nézve nyilván minden nagyon békésnek és hétköznapinak tűnt: két novicius segít menni egy idős, kegyes gondolatokba merült papnak…

Csakhogy bennem akkor nyoma sem volt jámbor gondolatoknak. Talán azért nem, mert sajgott a tarkóm, és még egyre zúgott a fülem. Minden bizonnyal azért, mert tisztában voltam vele – semmi jó nem vár rám.

– Lépcső, szent testvérem – mondta az, aki jobbról kísért. Hangjában nem volt harag, sőt szinte gondoskodó volt.

De miért is haragudnának rám? Most, hogy…

A kapucni nyílásán át csak a padló egy kis részét láttam. Menni ez nem segített, de azért jó érzés volt. Hosszú ideje megyünk, és a látvány folyton változik.

Az elején, amikor kiszálltunk a kocsiból, egyszerű kő volt a talpunk alatt. Simára csiszolt, tisztára söpört, de egyszerűen csak kő. Ezután hosszú galériák fapadlója. Majd palota berakásos márványpadlója. A következő fokozatban puha szőnyegek a márványpadlón.

Egyre gazdagabb és gazdagabb…

Bár mit számít, min tapos a lábad?

Az a fő, hogy te magad ne kerülj más talpa alá…

– Álljon meg, szent testvérem…

Ez a bal oldali volt. Felváltva beszélnek. Engedelmesen megálltam, csak az ujjaim önkényeskedtek: játszottak a csomóval, próbálták elkapni, kioldani a síkos selymet. A jobb oldalamon álló novicius kulcsokkal zörgött – a hangból ítélve jóféle bronzból lehet a kulcs –, ajtót nyitott.

– Lépcső, szent testvérem…

Különös, arra számítottam, hogy puszpáng- és mahagónipadló lesz a lábam alatt türkiz- és acélberakással. Tévedtem, megint csak közönséges kő…

Valahova lefelé vezettek, valamilyen pincébe.

A szívem összevissza, nyugtalanul vert.

Nem, irgalomra nem számítottam, mindenre felkészültem, de nem ilyen gyorsan!

– Hová visznek? – nem álltam meg kérdés nélkül. Válasz természetesen nem volt. Csak kísérőim ujjai markoltak keményebben.

Hát így állunk…

Nem túl meredek lépcsőn haladtunk lefelé, de olyan hosszú volt, hogy most már legalább tíz méter mélyen lehettünk a felszín alatt. A legmegfelelőbb hely a kínzókamráknak: innen nem hallatszanak fel a sikoltások az Urbis palotáiba, nem zavarhatják a szentéletű férfiakat.

Összeszorítottam a számat, és elhatároztam, hogy nem teszek fel több kérdést.

Ha tudtál élni, tudj meghalni is.

Még háromszor zörögtek a kulcsok. Emberrel már nem találkoztunk, halálos csönd volt. Talán mégsem kínzókamra felé megyünk: még a legügyesebb hóhérnak is szüksége van segédekre, szerszámokra, és felkészülése a munkára nem kis lármával jár.

Tisztában voltam vele, hogy csak magamat próbálom megnyugtatni. De annyira szerettem volna hinni abban, hogy nem a legrosszabb vár! Ez már az emberi természet sajátja: elutasítani az elkerülhetetlent, reményt dédelgetni. Hiszen ez néha valóban segít. Amikor például az egyiptomi piramisban kialudt a lámpám, azzal nyugtatgattam magamat, hogy emlékezőtehetségem segítségével kijutok, hiszen jó a memóriám…

És elindultam.

És kijutottam… kikúsztam a harmadik napon.

Éppen csak hogy nem ugyanazon a nyíláson, amelyiken behatoltam a síremlékbe… Egy egészen más nyíláson át, amelyet senki nem ismert.

Meghalni sosem akarózik az embernek. Hát ezért reménykedik mindenki az utolsó pillanatig.

– Üljön le, szent testvérem.

Meglökték a vállamat, és lezökkentem egy kemény ülésre. Karfái, amelyekhez hozzákötözhették volna a kezemet, nem voltak, és ennek megörültem.

Egy percig csönd volt.

Kísérőim szótlanul, mozdulatlanul álltak, mintha nem is lennének.

Csak lélegzetvételük volt túl hangos.

Azután valahol szemben velem ajtó nyikordult. Majd fény gyulladt – erős, mintha gáz- vagy acetilénlámpa lenne. Lépések hangzottak… és kísérőim mintha elfelejttetek volna lélegzetet venni.

– Vegyétek le róla a csuklyát.

Halkan, szinte lágyan hangzott. De mennyire parancsoló volt!

Abban a pillanatban lerántották rólam a csuklyát, négy kéz kapott utána. Ha kell, nyilván a fejemet is ugyanilyen örömmel letépik…

Hunyorogva körülnéztem, szoktatva szememet az éles fényhez és igyekezve felfogni, hol is vagyok.

Nem, ez itt nem hasonlít kínzókamrára.

Egyébként semmi másra sem hasonlít.

Kicsi, kerek helyiség, körben a falakon gázégők sora, a mennyezeten ősrégi, megsötétedett, alig kivehető mozaik. A falak kőből, a padló kőből. Rövid, támlátlan fapadon ülök, kísérőim mozdulatlanul állnak mellettem. Velem szemben ugyanolyan fapad, egyszerű, kemény, időtől megsötétedett fából. És egy ember ül rajta: idős, arca csupa ránc, homloka kopaszodik, szeme vaksi, dülledt, és mintha álmos lenne…

Egyszerű ember, fehér palástban, fején fehér tiara…

– Oldjátok fel a kezét.

Beszéd közben alig mozgott az ajka. Mintha minden egyes szava drága kincs lenne, és nem tudni, méltóak vagyunk-e arra, hogy halljuk, amit mond.

És az így is van!

Iulius, az Üdvözítő Utóda, az Egyház feje ült előttem.

Az, ami nem sikerült nekem, nem okozott gondot a szent testvéreknek… A selyemövet egy másodperc alatt leoldották rólam.

– Távozzatok.

A szent testvérek fejet hajtva, hangtalanul tűntek el azon az ajtón át, amelyen engem bevezettek.

Magunkra maradtunk.

Még egy hónap sem telt el azóta, hogy szemtől szemben volt módom Ulbricht püspököt láthatni. Emlékszem, hogyan estem előtte térdre, hajoltam kezére bocsánatáért és áldásáért esdekelve...

De most mintha kiégett volna bennem valami. Jéggé fagyott valami. Szemtől szemben ülök az Isten Fogadott Fiával, és meg sem mozdulok…

– Értem – mondta Iulius. Valahova félre nézett, és felsóhajtott. – Nevezd meg magad.

– Ilmar.

– Tolvaj vagy? – kérdezte ugyanolyan álmosan, unottan az Isten Fogadott Fia. Kicsit raccsolt, mint aki sokáig próbált megszabadulni beszédhibájától, de nem sikerült végleg leszámolnia vele.

– Igen… Szentatyám.

– Te segítettél a Gyászos-szigeteken megszökni a kényszermunkából a Marcus nevű fiúnak?

– Igen… Szentatyám.

– Tudtad akkor, hogy Marcus a Ház ifjabb hercege?

– Nem.

Az Isten Fogadott fia lehunyta szemét, és mintha elaludt volna. Én óvatosan körülnéztem. Hiszen ez teljesen lehetetlen, hogy engem, a kényszermunkára ítélt útonállót magamra hagyjanak magával Iuliusszal!

De kettőnkön kívül senki nem volt ebben a különös helyiségben. És sehol nem láttam semmi lőrésfélét, amelyen keresztül fegyvert szegezhetnének rám. Talán nem néztem szét elég alaposan?

– Miért mentetted meg? – mormolta Iulius. – Nos? Miért?

Mintha nem is engem kérdezett volna, csak úgy a levegőbe motyogna. De azért válaszoltam.

– Segített megszöknöm.

– Segített, na és aztán? – Sovány válla összerándult a fehér palást alatt. – Miért mentetted meg utána is, ha nem tudtad az igazságot?

– Az Oltalmazó Nővér parancsa, hogy ne hagyjuk cserben a társunkat…

– Tiszteled a Nővért… Ez jó… – Iulius testvér rám nézett. – És az Üdvözítőt tiszteled?

– Tisztelem.

– Elhiszem – hagyta rám könnyedén Iulius. – Szóval úgy látszik, az Egyház méltó fia vagy. Miért adtad a fejed ilyen életre?

– Milyenre? – kérdeztem bután.

Az Isten Fogadott Fia hallgatott. Majd megkérdezte, hangában halvány érdeklődéssel:

– Tudod, hol beszélgetünk?

Megráztam a fejem.

– Ebben a kápolnában koronázták meg az Üdvözítőt, emelték a római trónra. Köré épült fel az egész Urbis. Ez a hit szíve, Ilmar. Ez a jelentéktelen, első pillantásra nyomorúságos helyiség a Birodalom alapja. Ez, és nem a hatalmas kolostorok, díszes székesegyházak, óriási templomok.

Kirázott a hideg. Erre nem számítottam… De az Isten Fogadott Fia folytatta:

– Kevesen részesülnek abban a megtiszteltetésben, hogy beléphessenek ide. Még kevesebben ülhetnek le ezekre a padokra. Az egyiken maga az Üdvözítő ült… csak nem tudjuk, melyiken. Még én sem tudom.

Ismét rám nézett. Furcsa szokása volt – rám pillantott, mintha megérintett volna… és nyomban el is kapta tekintetét.

– Miért jutott nekem ez a megtiszteltetés? – kérdeztem.

– Mondj igazat, tolvaj Ilmar. – Az Isten fogadott fia mintha meg sem hallotta volna pimasz kérdésemet. Meg sem hallotta, de válaszolt rá. – Itt, a hit szívében, az Urbis jelképében nem mersz hazudni. Felelj… – Ismét egy gyors pillantás, de ezúttal az Isten Fogadott Fia nem vette le rólam, belém fúrta tekintetét, hangja megerősödött, parancsolóvá vált. – Kinek tartod Marcust, a Ház volt hercegét?

– Üdvözítőnek… – suttogtam. Az Isten Fogadott Fia összeszorította ajkát.

– Miért? – kérdezte.

– Megismerte az Eredendő Igét… – kezdtem. – Közönséges embernek talán megadatik ez?

Hallgatott Iulius, a padlót nézte, mintha ismét elszundított volna. De már kezdtem megszokni viselkedését, és türelmesen vártam.

És nem hiába.

– Mondd, testvérem az Üdvözítőben és a Nővérben, tolvaj Ilmar… Miért keresi olyan elszántan az Egyház mindenfelé ezt az ártatlan gyermeket, akiben az Üdvözítő lelke lelt otthonra?

Lélegzetvisszafojtva összeszedtem minden erőmet, és úgy feleltem, ahogyan gondoltam:

– Az Eredendő Ige: hatalom, szentatyám. Kulcs valamennyi Igéhez, amely volt, van és lesz. Minden kincshez, amit elrejtettek a Hidegben.

– Hogyhogy?

– Aki az Eredendő Igét birtokolja, az fogja uralni a világot… – mormoltam. – És ez nagy csábítás a világi hatalmasságok számára is… és… a Szent Egyház számára is.

– Mondd, tolvaj Ilmar… – kezdte Iulius, de elhallgatott, gondolkodott. Majd fejét felemelve úgy nézett rám, mintha csak ekkor venne észre:

– Azt mondd el nekem, Ilmar, mi történt Nápoly városában, ahol találkoztatok Arnolddal, az Őrség tisztjével. Elmondod?

Fölösleges kérdés, már elmondtam a legelső kihallgatáskor… A test gyenge: alig kezdte bemutatni nekem a tapasztalt olasz mester a „Fehér rózsa, vörös rózsát”, én már a harmadik fehér rózsaszirom után beismertem minden bűnömet.

– Elmondom – bólintottam.

Még szerencse, hogy nem azt parancsolta az Isten Fogadott fia, a legelejéről mondjak el mindent. Az átkozott kényszermunkától kezdve a Gyászos-szigeteken, ahonnan Marcusszal megszöktünk, elrabolva egy suhanót és arra kényszerítve Hélène-t, a légjárót, hogy vigyen el minket a szárazföldre. Amszterdam városától kezdve, ahol hajtóvadászatot rendeztek ellenem, és ahol szemtanúja lettem, mit követett el az Őrség tisztje, Arnold, aki az összecsapás hevében megölte tulajdon társát. De legkevésbé arról szerettem volna mesélni, még kevésbé emlékezetembe idézni, hogyan gyilkolták egymást a szent testvérek a Nővérben és az Üdvözítőben… és hogyan öltem meg én az egyiket…

Na és Nápoly… mit számít mindezzel összehasonlítva Nápoly?

Elmeséltem Isten Fogadott fiának, hogyan szöktünk el Miraculusból: Marcus, az ifjabb herceg, én, a légjáró Hélène és Luisa, az apácafőnöknő, aki a Csodák Szigetén segített Marcusnak elrejtőzni az Őrség elől. Hogyan tett csodát Marcus az Igéjével, hogyan szabadultunk meg a birodalmi sorhajótól, hogyan jutottunk Nápolyba egy menetrend szerinti postakocsival – egyenesen az Arnold által felállított csapdába.

És hogyan előzte meg az összecsapást Marcus, egyedül az Ige erejével… Hogyan hömpölygött végig a Hideg a kis utcán, hogyan nyerítettek rémülten a lovak, amelyekről eltűnt a zabla. Hogyan vergődtek az őrök, akik egyetlen szempillantás alatt puszta kézzel maradtak, mintha tarantellát jártak volna rémületükben, nézelődtek mindenfelé, próbálták megérteni, ki fegyverezte le őket.

Amikor Marc a Hidegre rejtett mindent, ami csak halált okozó fegyverként szolgálhatott.

Elrejtette, még csak meg sem érintve, még csak oda sem nézve – pusztán akarata erejével. Nem volt könnyű végrehajtania ezt, és az őrök, még fegyvertelenül is, megkötözhettek volna mindannyiunkat – ha nincs Arnold.

Mi ment végbe akkor a lelkében? Ezt csak a Nővér és az Üdvözítő tudhatja.

Az én helyzetem könnyebb volt, engem nem nyomasztott a tiszti kötelesség, én nem esküdtem hűséget a Háznak…

De Arnold akkor döntött. És kivezetett minket az ostromgyűrűből, félresodorva tulajdon katonáit, mint a rongybabákat, egyik karjával utat nyitva nekünk, a másikkal melléhez szorítva az eszméletlen Marcust.

– Tehát Arnold, a tiszt hívővé vált… – mondta az Isten Fogadott Fia. Mintha irónia bujkált volna a hangjában, amely közben teljesen komoly maradt. – Eszébe jutott az Írás…

– Hogy is ne jutott volna eszébe? – bátorkodtam megkérdezni. – Hiszen maga az Üdvözítő, amikor a római katonák meg akarták ölni őt és a Nővért, ugyanezt tette!

Isten Fogadott Fia nagyot sóhajtott. Megkérdezte:

– És ezután mi történt, tolvaj Ilmar?

– A kikötőbe indultunk. – Megnyaltam kiszáradt ajkamat azon tűnődve, nem lenne-e értelme eltitkolni ezt-azt… Mi értelme lenne? Szavaim már nem okozhatnak kárt senkinek. – A tengeren, hajón akartunk eljutni Marseille-ba vagy Nantes-ba. Onnan meg ahogyan alakul. A gyarmatokra, Nyugat-Indiába vagy máshova.

– Hogy elrejtsétek Marcust. Az uralkodó Ház, a Szent Egyház elől… – Iulius hangjában nem volt szemrehányás. Csak mintha fennhangon gondolkodott volna.

– Igen, szentatyám. Hogy felnőjön, hogy az Ige elérje benne teljes erejét…

– Mondd tovább.

Nos, arról volt a legnehezebb beszélnem, ami ezután következett.

– Mi… elindultunk hajót keresni – kezdtem. – Bármilyet, csak már legyen útra kész. De kiderült, hogy minden hajónál egy szent testvér őrködik, akinek az aláírása nélkül senkit nem engednek föl a fedélzetre. Akkor…

– Úgy döntöttetek, megvesztegetitek… – bólintott Iulius. – És amikor nem sikerült, kést szorítottatok a torkához. És amikor kiáltására összefutottak a Nővér testvérei, menekülőre fogtátok. Te pedig, tolvaj Ilamr, ott maradtál, hogy fedezd a menekülésüket. Golyózóval és késsel, egymagad húsz emberrel szemben.

Hallgattam.

– Miért te, és nem Arnold? – kérdezte az Isten Fogadott Fia.

– Marcus nem tudott járni. Én nem tudtam volna hosszú ideig cipelni, de Arnoldnak csak annyi volt a herceg a vállán, mint egy golyózó az övébe dugva.

– Vagyis feláldoztad magad… – mondta Iulius elgondolkodva. – Vagy azt remélted, elbírsz annyi emberrel?

– Nem, szentatyám. Nem reméltem. Arra gondoltam, itt a vég.

– Ha a testvérek az Üdvözítőben állnak szemben veled, véged is lett volna – bólintott Iulius. – De a testvérek a Nővérben teljesítették a parancsomat, élve hoztak ide.

Isten Fogadott Fia felállt, apró léptekkel körbejárt a kápolnában, köpenye eltakarta a lábát, ettől úgy nézett ki, mintha úszna, és nem lépkedne. Felsóhajtott, mint akárki, mint egy egyszerű ember, akit gondjai nyomasztanak.

– És hol van most Marcus az útitársaival? – kérdezte. – Nem tudod?

– Nem tudom.

– És ha tudnád se mondanád meg?

– Önszántamból nem. De kínvallatáskor senki nem hallgatag.

Iulius eltakarta a szemét. Mintha gondolataiba merült volna, járás közben mozdulatlanná dermedve.

– Szentatyám… – megint csak nem bírtam ki, hogy szótlan maradjak. Veszedelmes dolog megzavarni Isten Fogadott Fiának gondolatait, de volt egy adósságom, és törleszteni akartam. – Ruud testvér, a szent paladin, aki az Urbisba kísért engem, útközben meghalt egy másik szent paladin kezétől… Ő arra kért, ha eljutok az Urbisba, mondjam el önnek, hogy a kegyes Ruud testvér az utolsó pillanatig teljesítette kötelességét.

Iulius felsóhajtott. Az oszlop jelére összetette kezét, hangtalanul suttogott valamit. Majd odajött hozzám, kezét kinyújtva megérintette a feszültségtől verejtékes homlokomat. Ujjai hidegek voltak, öregesek, de a keze még erős, nem remegett.

– Megbocsátom földi bűneidet, tolvaj Ilmar… azok téged ért csapások, nem bűnök. Az ég elleni bűneidet nem bocsáthatom meg, de imádkozom érted az Üdvözítőhöz és a Nővérhez.

Megdermedtem, már semmit sem értettem. Miféle földi bűneim? És miféle égiek? És ha a földiek megbocsáttattak, az égiekről talán majd csak a túlvilágon kell számot adnom?

– Isten veled, tolvaj Ilmar – mondta az Isten Fogadott Fia. – Olvasd a szentírást, könyörögj az Úr irgalmáért. Béke veled.

– Szentatyám…

De már nem jutott időm feltenni kérdésemet. Korábbi kísérőim előbukkantak az ajtó mögül, és ismét keményen megragadtak könyökömnél fogva. Az Isten Fogadott Fia pedig már hátat fordított nekem, és a pad felé indult – lassan, nehezen lépkedve, mintha nem öt lépést kellett volna megtennie, hanem egy egész mérföldet.

– Várjon! – kiáltottam. Ám ebben a pillanatban az egyik szent testvér a bordáim közé bökött. Látszólag nem túl erősen, látszólag véletlenül – de a lábam megroggyant, és torkomon akadtak a szavak. A japán karate vagy az orosz abo valamilyen ravasz fogása volt ez.

Úgy látszik, égi bűneimért már a földön is kijut a büntetésből! Visszafelé vezettek, ezúttal már nem húzták a fejemre a csuklyát. A kezemet sem kötözték meg. Ha papok helyett egyszerű őrök lettek volna a kísérőim, kaptak volna a hanyagságukért. De ezeknek a jelek szerint mindegy volt, tudom-e használni a kezemet, vagy sem.

Nem a fölfelé, az Urbis palotáihoz vezető lépcső felé vonszoltak. De nem is lefelé, pedig éreztem, hogy vannak itt még föld alatti szintek. Ősrégi, kővel borított, hosszú folyosón vezettek, amely csaknem teljesen sötét volt – csak úgy negyvenlépésenként égett egy-egy fáklya. A falak nyirkosak voltak, penész és rothadás szaga terjengett. Furcsa, a szentek szentjének, annak a kápolnának a közvetlen közelében, amelyben megkoronázták az Üdvözítőt, ilyen lepusztult minden!

– Testvéreim a Nővérben! – Valami miatt úgy képzeltem, hogy kísérőim a Nővérhez intézik imáikat. – Az Isten Fogadott Fia megbocsátotta földi bűneimet! – Végre sikerült választ kapnom tőlük.

– Hallottuk, tolvaj Ilmar – mondta, amelyik a bal oldalamon ment.

– De az égi bűneid rajtad maradtak – pontosított a másik.

Tehát vége.

Most mindjárt azt Úr elé küldenek – hogy előtte adjak számot égi bűneimről. És itt már a Nővér sem járhat közben értem.

És az volt a legmegalázóbb, hogy a lábam még mindig alig mozgott, és egyáltalán nem volt erőm ellenállni.

Tizennyolc fáklyát számoltam meg, mire elértük a folyosó végét. Nem földbe vájt, feneketlenül mély verembe torkollott, nem is tüzes kemencébe, amitől titkon rettegtem, hanem egy kisebb, a folyosónál valamivel világosabb helyiségbe.

Nem egyszerűen föld alatti terem volt, hanem lakott szoba.

A falnál két deszkából ácsolt priccs, durva takarókkal borítva. Egyszerű asztal, rajta közönséges elemózsia: két fej hagyma, egy vekni kenyér, egy porcelántálon két hering, két agyagkorsó vízzel vagy borral. Az asztalnál ketten ültek. Az egyik negyvenes férfi, arca durva, mintha fejszével faragták volna, bőre szürkés, mintha jó tíz éve ki sem tette volna a lábát ebből a pincéből. Mellette egy tíz év körüli fiú, valószínűleg a fia. Mindketten szürke posztóból készült szerzetesi csuhát viseltek, és mindkettőjük tekintete… üres, mintha a sötétség tette volna kifejezéstelenné.

– Tolvaj Ilmar – jelentette be egyik kísérőm ünnepélyesen. Mintha a ceremóniamester jelentene be egy vendéget valami fontos fogadáson… – Az Isten Fogadott Fiának akaratából földi bűnei megbocsáttattak, megmaradtak égi bűnei.

Az idősebb szerzetes felállt. Arcán mosoly terült szét – visszafogott, de örömteli. Mintha egész életében engem várt volna itt, ezalatt, nem tudni, kitől, sikerült fiúra is szert tennie, bőrét szürkére koptatnia, de sikerült engem kivárnia!

– Tolvaj Ilmar! – recsegte a szerzetes. Hangja rekedt volt, nyilván az állandó föld alatti nyirkosságtól. – Remek! Tizenhármas cella.

Cella?

– Az Isten Fogadott Fia azt parancsolta, imádkozzam égi bűneim bocsánatáért – mondtam gyorsan.

– Itt mindenki ezért imádkozik – közölte egyik kísérőm. – Ezért is hoztunk ide.

A börtönőr szerzetes nyomában, aki egy súlyos kulccsal kinyitott egy újabb ajtót, átvezettek egy másik folyosóra – ez hosszú volt, és sötét. Kísérőim ügyesen lekaptak a falról egy-egy füstölögve égő fáklyát. Micsoda elmaradottság, tisztára valamiféle középkor, mintha a Birodalomban nem is létezne fényesen világító karbid- vagy kerozinlámpa!

Még volt annyi időm, hogy körülnézzek – és megláttam, hogy a már teljesen sötétbe borult szobában a szerzetesi csuhát viselő legényke mohón falja a heringet, bort kortyolva hozzá korsójából.

– És sokáig kell bűneimért imádkoznom, testvéreim a Nővérben? – kérdeztem.

Nem válaszoltak. De nem is volt szükség válaszra – magam is pontosan értettem mindent.

Vagy húsz lépést tettünk meg a folyosón. Elhaladtunk néhány padlóba vájt üreg mellett, amelyeket erős zárral ellátott farácsok fedtek. Az üregek teljesen sötétek voltak, de az a benyomásom támadt, hogy az egyik mélyén valami mozgott.

A tizenharmadik üregnél – számoltam őket – a börtönőr nyögve lehajolt, kinyitotta a zárat, és félretolta a rácsot.

Bólintott:

– Ugorj, tolvaj Ilmar.

Úgy álltam, mint aki gyökeret eresztett. A börtönőr oda nem illő gondoskodással hangjában hozzátette:

– Ugorj csak, nem mély. Ha a Nővér is úgy akarja, nem töröd össze magad.

Kísérőimre pillantva felfogtam, hogy mindjárt segítenek nekem ugrani.

– Szent testvéreim, hiszen az Isten Fogadott Fia azt parancsolta, hogy olvassam a Szentírást, imádkozzam bűneim bocsánatáért… – tértem magamhoz. – De hát így nem lehet…

A kísérők elbizonytalanodva összenéztek. De a börtönőr összerándult, mintha gyomorgörcs kínozná:

– Nem! Ez tilos!

– Megkérdezzük Isten Fogadott Fiát, mi legyen – döntött az egyik őr. – De most ugorj!

– Várjanak, várjanak! – kezdett kapkodni a börtönőr. – Ez itt kincstári holmi! – Köpenyem után kapott, láthatóan le akarta tépni rólam. Nem is a szégyenkezésről van itt szó, na de hogy pucéran üljek a cellában – hiszen a ruhámat elszedték!

Azt már nem!

Térdemmel a börtönőr lába közé rúgtam. Előrehajoltam – a sötét nyílás fölé. Teljes erőből előredőltem, lábamat a sötétségbe lökve az őrök markában függtem a semmi fölött.

A szent testvérek nem óhajtottak utánam ugrani, hát elengedtek.

Valóban nem kellett nagyot esnem. Talán három métert, vagy valamivel többet. Sikerült összehúznom magam, így még a lábamat sem vertem be nagyon, végiggurultam a cella padlóján, és felálltam.

Fent, a verem világos négyszögében két gondterhelt ábrázat látszott.

Majd csatlakozott hozzájuk egy harmadik.

A börtönőr szuszogott, és dörmögött valamit az Istentől elátkozott haramiákról.

– Vedd le a köpenyt, és dobd fel! – követelte az egyik őr.

– Mindjárt, majd mindjárt leveszem – feleltem sietősen körülnézve. Világítást nem hagynak itt nekem, ez nyilvánvaló, ezért gyorsan körül kell néznem…

A cella kicsi volt. Háromszor három méter, majdnem szabályos kocka. A falak is, a padló is jókora kőlapokból áll. Vagyis lehetetlen megbontani, rést vágni rajtuk… A cella egyik sarkában nyílás a padlón, talán tenyérnyi. Fölötte a falban aprócska lyuk, amelyből víz áramlik egyfolytában a padlón lévő nyílásba… A cella átellenes sarkában egy kupac fűrészpor. Valódi fűrészpor, apró szemű, és úgy látszik, tiszta.

Ezt jól kitalálták.

Van ivóvized is, vécéd is. Van fekvőhelyed is, olyan, amiből nem tudsz létrát fabrikálni magadnak. A mennyezetig lehetetlen felugrani. És ha felugrasz is, nem tudsz a nyílásig elkapaszkodni. Tiszta muszkaföldi zindan{1}!

– A köpenyt! – ordította a börtönőr. – Add ide a köpenyt, te haramia! Leltári tárgy! A köpenyt!

– Szentírást. Karbidlámpát és csákányt! – ordítottam válaszként.

A börtönőr tiszta szívből köpött egy nagyot lefelé, majd kezdte helyére tolni a fenti rácsot. Erre egyébként nem sok szükség volt.

– És ha addig nem kapna enni, míg vissza nem adja a köpenyt… – javasolta az egyik őr.

– Ez tilos – mondta őszinte sajnálkozással hangjában a börtönőr. – Az átkozott haramia… Miért nem tartották vissza?

Tehát éheztetéssel nem akarnak kínozni. Ez jó…

– Hogy fulladjon meg a köpenyével!

– És ha tényleg megfojtja magát vele?

A hangok távolodtak. És velük együtt a halvány fáklyafény is. Leültem a padlóra, tenyeremmel végigsimítottam a követ. Tiszta, meglepően tiszta. Nyilván felmosták a cellát az előző rab után.

Azért mindenesetre odakúsztam a kupachoz, és óvatosan átcsurgattam a fűrészport az ujjaim között. Nem, nincs semmi. Sem a rab tulajdon vérével egy rongydarabra írt üzenet, sem titokban rejtegetett eszköz, amellyel ki lehetne vésni a falat.

– Horogra akadtál, Ilmar… – mondtam magamnak. – Most aztán horogra akadtál…

Nagyon lassan – most igazán nem volt miért sietnem – körbejártam a cellát. És mindenütt, ahová csak elértem, végigtapogattam a falakat. A kő mindenütt erős, szilárd volt. Kőbe vésett feliratokat sem találtam. De hát mivel is véshették volna, ha egyszer pucéron vetik őket a verembe? A körmükkel? Vagy kitörik a fogukat, és azzal próbálkoznak? Ez is lehetetlen, nincs a világon a gránitnál keményebb fog.

Egy fél óra múlva már nem volt mit végigtapogatnom. Tenyeremet összetéve a lustán csörgedező vízsugár alá tartottam a kezem. Oltalmazó Nővér, tekints le rám, adj erőt, világosíts meg…

A víz jó volt. Jó ízű, tiszta. Meglepő dolog – folyó víz egy cellában, elképzelhetetlen fényűzés. Bár ki gazdagabb az egész világon a Szentegyháznál? Talán csak az Imperátor… Ám ezt kétlem.

Visszamentem a fűrészporkupachoz. Leültem, keresztbe tettem a lábam, igyekeztem minél több hulladékot magam alá kotorni. A cellát, mondhatni, átvizsgáltam. Ha valamivel, hát azzal a képességgel bőkezűen megajándékozott a Nővér, hogy eligazodjam a sötétben. És voltam már különb kelepcében is…

Megráztam a fejem, és beismertem önmagamnak, hogy nincs igazam. Ilyenben még nem voltam.

Egyiptomi sírkamrák, kirgiz kurgánok, szászföldi kazamaták – ezek mind réges-régen elhagyatottak.

Ravasz, de már rozzant kelepcéken kívül ott nincs más akadály. Na meg nem is meztelenül hatoltam be azokba – volt kötelem, lámpám meg minden egyéb felszerelésem. Ez meg itt – börtön. Egy cella, amelyben életem végéig kell kuksolnom… persze ha nem sikerül valahogy kiszabadulnom.

Mi áll rendelkezésemre?

A falon nem lehet felmászni, a nyílásig nem lehet felugrani…

Itt van persze ez a köpeny. A selyemköpenyből könnyedén kötelet lehet sodorni. Ez lehet eszköz is, fegyver is…

Kötél. Ráköthető súly, kampó nincs, de kitalálhatok valamit? Ugye igen? Tehát feldobom a kötelet, valahogy ráhurkolom a rácsra, felhúzódzkodom…

Kintről zaj hallatszott. Felálltam, hunyorogtam. Na szép, ilyen gyorsan elszokott a szemem a fénytől!

– Tovább, tovább!

Hangok – több hang. És összehangolt lépések. Öt-hat ember közeleg.

Az üreget fedő rács döngve félrecsúszott. A börtönőr lenézett, mögötte őrök kőmerev arca.

– Tolvaj Ilmar! – szólt fenyegetően a börtönőr. – Ha nem adod ide önként azonnal a köpenyt, leengedjük a létrát, és erővel vesszük el!

Épp csak tervezgetni kezdtem a szökést…

– Szent testvérek, ne gyilkoljatok meg! – kiáltottam olyan panaszosan, ahogyan csak tudtam. – Hideg van itt, elpusztulok! Hagyjátok meg a ruhámat, szent testvérek! Még a római katonák sem bántak ilyen kegyetlenül az Üdvözítővel!

– Csakhogy te nem az Üdvözítő vagy, tolvaj Ilmar. – A börtönőr hajthatatlan volt. – És fölösleges kegyetlenkedésről locsogni, az emberek évtizedekig éltek ilyen vermekben. Ide a köpenyt!

– Ugyan mit csépeled itt vele a szót – vetette oda megvetően valamelyik szent testvér. – Csak továbbra is a mocskos szájára veszi az Üdvözítő nevét. Gyerünk…

Megindult lefelé egy létra. Na nem, már csak törött bordák hiányoznak nekem! Egy szempillantás alatt letéptem magamról a köpenyt, összegyűrtem és feldobtam, egyenesen a börtönőr képébe.

– Vigyétek! Szörnyetegek!

…A rend kedvéért sírva kellene fakadnom, hogy meggyőzzem őket csüggedtségemről. De nem volt kedvem sírni. Ha csak a düh forr az emberben, honnan préseljen ki könnyeket?

– Ne tanítsuk móresre a rend kedvéért? – érdeklődött valaki.

– Nem, azt tilos! – fojtotta bele a szót a börtönőr. – A szolgálatot teljes éberséggel kell ellátni, de fölösleges kegyetlenkedés nélkül.

Milyen törvénytisztelő…

– Ellenőrizd a köpenyt, hátha már sikerült kihúznia belőle egy szálat – mondta az, aki a nevelésemmel kívánt volna foglalkozni.

– Talán nem azt csinálom? – sértődött meg a börtönőr. – Minden rendben, a köpeny sértetlen… de az öv, az öv!

– Az öv itt van nálam…

A rács visszakerült a helyére, a fény és a hangok távolodtak. Na persze, ugyan ki időzne itt önként hosszasan?

Visszatértem fűrészporomhoz. Hát így állunk, tolvaj Ilmar. Nincs szerencséd.

Érd be azzal, amid van. A fejeddel.

Előbb vagy utóbb minden tolvaj, időnként még a becsületes polgár is kénytelen ismeretséget kötni a börtönnel. Ha részegen verekedtél, és egyhavi istállótakarításra ítéltek miatta, vagy valami apróbb lopás miatt egy jóságos bíró kényszermunkát varr a nyakadba, az egyszerű ügy. Illeszkedj be, tanuld meg, hogyan maradj életben a rács mögött. De ha életfogytiglant kaptál… vagy ha tíz évet a bányában, ami maga a biztos halál – készülj a szökésre.

De okosan készülj!

Először azt találd ki, hogyan fogsz megszökni. Tapintsd ki a gyenge pontokat – a falban, a padlón, az őrök között. És várd ki a pillanatot. Ne ficánkolj idő előtt. De ne is szalaszd el az esélyedet. Ne heveskedj. A börtönben, különösen a magánzárkában az a félelmetes, hogy kiöli az emberből az akaraterőt. A test még nem gyengült le, még a gondolataid is működnek, de már nincs benned akaraterő – és akkor elvesztél. Kinyithatják előtted az ajtót, az asztalon felejthetik a kulcsokat, a fegyvert, de te tompán bámulsz magad elé, egyetlen lépést sem teszel a szabadság felé.

Szökni. De hogyan? A verem zártabb már nem is lehetne, a falakat lehetetlen áttörni. A nyílásig képtelenség felugrani. Eh, lenne csak egy jó Igém, és az Igén… mondjuk egy létra. Vagy legalább egy kötél, kampóval a végén, egy kötelet még egy gyenge Igén is el lehet helyezni. Na és persze egy fűrész, feljutva a rácshoz el lehetne fűrészelni a gerendákat…

Üres spekuláció. Először is, még ha sikerülne is kijutnom a veremből, valahogyan a folyosó ajtaját is ki kellene nyitnom. Másodszor pedig – nincs Igém.

Mim van? Fűrészporom, folyó vizem a tisztátalanság lemosására…

A fűrészporral persze el lehetne tömni a víz lefolyóját. Még rágondolni is undorító, mivel kellene ehhez összegyúrni a fűrészport, de… Ezt valószínűleg meg lehetne csinálni. És amikor a víz a tetejéig elönti a vermet, felúszhatnék a rácshoz, és megpróbálhatnék elbánni a zárral…

Elnevettem magam, da a süket sötétségben olyan furcsán hangzott a nevetés, hogy a továbbiakban tartózkodtam tőle.

Mennyi idő alatt telne meg a verem ettől a vékonyka vízsugártól?

Három-négy nap alatt…

De élelmet hoznak majd nekem.

Na meg nem is lennék képes három álló napig úszkálni a jéghideg vízben. A legjobb esetben is belefulladnék. Akkor már jobb felharapni az ereket a kezemen, és lassan átevickélni a túlvilágra…

Tehát nem jó helyen keresem a gyenge pontot.

{1} Zindan: perzsa eredetű szó, a csecsen háborúkat követően terjedt el orosz nyelvterületen. Jelentése: föld alatti zárka, különösen veszélyes bűnözők biztonságos őrzésére szolgáló cella.