Mary Jo Putney

LÁNYRABLÁS

A mű eredeti címe

Sometimes a Rogue

Copyright © 2013 by Mary Jo Putney

Published by arrangement with KENSINGTON PUBLISHING CORP.,

NEW YORK, USA and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST.

All rights reserved.

Hungarian translation © Hajnal Gabriella

© GENERAL PRESS KIADÓ

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

HAJNAL GABRIELLA

Szerkesztette

VAS ANNAMÁRIA

A borítótervet

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

készítette

ISBN 978 963 643 634 6

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

1138 Budapest, Viza utca 9-11. fszt. 2.

Telefon: 359-1241, 270-9201 Fax: 359-2026

www.generalpress.hu

generalpress@generalpress.hu

Felelős kiadó LANTOS KÁLMÁNNÉ

Megbízott irodalmi vezető és felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Művészeti vezető LANTOS KÁLMÁN

Kiadói munkaszám E3816-14

Az e-könyv konvertálását

KALMÁR CSILLA

végezte

A szószátyár perszónák társaságának:

fórumtársaimnak,

nagyszerű írótársaimnak,

egyszersmind kedves barátnéimnak

Köszönetnyilvánítás

Hálás köszönetem Eric Hare-nek a hajózással és a kétárbocos kis vitorlásokkal kapcsolatos információkért, amelyek nélkül tényleg összecsaptak volna a fejem felett a hullámok.

Minden egyéb tévedés a saját kontómra írandó.

Első fejezet

Baj van a terhes hercegnével,

Baj van a terhes hercegnével,

Baj van a terhes hercegnével

Minden áldott reggel.

Sarah Clarke-Townsend vidáman dúdolta a dalt, miközben a Ralston Abbey-ből kivezető, elhagyatott földútra kormányozta a curricle-t. Amint levegőt vett, hogy rázendítsen egy újabb versszakra, előrehaladott állapotban lévő ikertestvére, Mariah, Ashton hercegnéje egyik kezét a hasára szorítva nevetésben tört ki.

– Sarah, ezt a dalt te komponáltad?

A lány elvigyorodott. A nap épp csak előbukkant a látóhatáron, és ő a csodás tavaszi reggel tiszteletére egy a nárciszok színében pompázó ruhát viselt.

– Megváltoztattam egy matrózokról szóló dal sorait, amit korábban hallottam. Az eredetiben azt volt, hogy baj van a részeg tengerésszel.

– Pillanatnyilag egy részeg tengerész is kecsesebb jelenség lenne nálam – válaszolta Mariah bánatosan, miközben hátrasimította aranyszőke haját, amely pontosan olyan árnyalatú volt, mint a testvéréé. – Ne nevettess, különben még itt hozom világra ezt a gyereket!

– Azt ne tedd! – kiáltotta Sarah rémülten. – Már így is elég rosszul érzem magam, mert hagytam, hogy rábeszélj erre a kora reggeli kocsikázásra. Ralston Abbey apraja-nagyjára rátör az idegroham, ha kiderül, azzal együtt is, hogy Murphy tisztes távolból követ minket.

– Ezért akartam egy kis időre elszabadulni – mondta Mariah elkeseredetten. – Olyan nyugtalan vagyok! Fáj a hátam, és az idegeimre megy, hogy mindenki úgy sürög-forog körülöttem, mintha porcelánból volnék. Úgy érzem, beleőrülök! – Ezért öltötte magára ruháját Ashton hercegnéje egyedül, és osont végig lábujjhegyen a sötét folyosókon, hogy Sarah ajtaján bekopogjon, és kikönyörögje, kocsikázzanak egyet a birtokon kora reggel.

– Ez az ára annak, hogy a férjed rajongásig szeret – felelte Sarah könnyed hangnemben, féltékenységét leplezendő. Nem irigyelte testvérétől, hogy csodálatos férje van; Mariah-nak igen hányatott gyermekkora volt, és megérdemelte a boldogságot. Viszont sajnálta, hogy hasonló örömökre neki esélye sincsen.

– Igaz, és áldom is érte a szerencsémet! – Mariah arca megrándult. – Ó, rúgott egyet a kis gazfickó! Adam rendkívül elnéző a hangulatváltozásaimat illetően. A kedélyállapotom még sosem volt ilyen hullámzó.

– A baba hamarosan megszületik, és te azon nyomban a mindig nyugodt és mosolygós Arany Hercegné leszel ismét. – Egyik kezével Sarah összehúzta magán a puha gyapjútakarót. Ő meg a nővére melegen öltöztek, és a curricle lehajtható tetejét felhúzták, hogy valamelyest védje őket a széltől, ám a reggel attól még csípős volt.

– Remélem, igazad van. – Mariah tétovázott. – Egy ideje úgy érzem... mintha viharfellegek gyülekeznének fölöttem. Mintha valami szörnyű dolog volna készülőben.

Sarah a homlokát ráncolta, de arckifejezése gyorsan megenyhült.

– Ez természetes, főleg az első gyermeknél. Ám a nőknek emberemlékezet óta ez a sorsa, és ahogy minden mást, ezt is könnyedén megoldod majd. Mama nem sokkal magasabb nálunk, és ikreket szült, méghozzá gond nélkül.

– Legalábbis most ezt állítja, de valószínűleg csak így tartja bennem a lelket. – Hirtelen hangulatváltozással Mariah elvigyorodott. – Már alig várom, hogy lássam, milyen nyugodtnak és belátónak tűnsz majd, ha első gyermekedet várva ilyen szeszélyes hangulatba kerülsz. És ne gyere nekem megint azzal az ostobasággal, hogy vénlányként végzed! Adam barátainak vagy a fele azonnal oltár elé vezetne, ha legalább egy mosollyal kitüntetnéd őket.

Sarah a szemét forgatta.

– Ne légy nevetséges! Semmi kedvem hozzá, hogy az Arany Hercegné silány árnyéka legyek. – Egy kereszteződéshez közeledvén visszafogta a két pejt. – Nem ismerem igazán jól a birtokot. Melyik úton menjünk?

– Fordulj jobbra! – válaszolta a testvére. – A csapás egy kihalt templomhoz vezet, amely a birtok legmagasabb dombján áll. Nagyon-nagyon régi és nehezen megközelíthető, így valószínűleg már akkor elhagyták, amikor Ralston falu terjeszkedésnek indult a völgyben. – Mariah szemében sóvárgás csillant. – Adam és én szerettünk kilovagolni oda, míg nem lett belőlem ilyen ormótlan víziló. Rád kell néznem, hogy emlékeztessem magam, milyen voltam azelőtt.

– És újra ilyen leszel. Mama azt mondta, annak ellenére, hogy ikrei születtek, rendkívül gyorsan visszanyerte az alakját, vagyis a szépség családi örökség nálunk.

– Remélem, igaza van. – Mariah megszorította Sarah kezét. – Olyan hálás vagyok, hogy itt vagy! Annyira bánt, hogy oly sok éven keresztül nélkülöznünk kellett egymás társaságát!

– Rengeteg év áll előttünk, hogy pletykás vénasszony váljék belőlünk – nyugtatgatta Sarah.

A csapás egyenletesen emelkedett. Ahogy a curricle a dombtetőre ért, és elkanyarodtak, egy egyszerű kőtemplom tárult a szemük elé.

– Csodálatos! – kiáltotta Sarah, amint az építményhez értek. – Szász eredetűnek látszik. Ami azt jelenti, hogy akár ezeréves is lehet már. Nagyon jó állapotban van.

– Adam gondoskodik a karbantartásáról. Télen, amikor nincs tennivaló a mezőn, a munkások ezzel foglalkoznak. – Mariah összevont szemöldökkel simított végig domborodó hasa tekintélyes ívén. – A kriptát kipucolták, és még padokat is faragtak tölgyfából. Amikor a templom elkészül, kereshetnek más felújításra váró dolgot.

A kopár dombtetőn metsző szél süvített. Emlékezetébe idézve, hogy tavasz van, és nem nyár, Sarah így szólt:

– Ne induljunk vissza? A végén még megfázol. Kis szerencsével visszaérünk, mielőtt az emberek felébrednének, és rájönnének, hogy megszöktél.

Mariah már azon volt, hogy válaszol, amikor karját a hasa köré fonva előregörnyedt, és levegő után kapkodott.

– Szűzanyám, azt hiszem, ez a gyerek nyomban a világra jön!

Sarah-nak a szívverése is elállt, miközben megállította a fogatot.

– Ó, kérlek, ne! Tarts ki, míg visszaérünk az apátságba! Nem tart tovább fél óránál.

– Neee... nem bírom! – Mariah félelemtől tágra nyílt szemmel markolt a curricle szélébe. – Julia elmagyarázta a szülés valamennyi szakaszát, és azt mondta, megesik, hogy a dolog gyors lefolyású, ahogy az is, hogy lassú, és hogy esetemben valószínűleg elhúzódik, lévén nekem ez lesz az első.

– De te türelmetlen vagy, és úgy döntöttél, teketóriázás nélkül hozod világra ezt a gyereket. – Noha Sarah ügyelt rá, hogy könnyed hangnemet üssön meg, valójában rettenetesen megijedt. Kikötötte a gyeplőt, és leugrott, hogy lesegítse Mariah-t. Testvére szoknyájának a hátulja addigra már véres és nedves volt. Mitévő legyen? Mitévő legyen?

A lovász. Murphy épp akkor bukkant elő a domb mögül, s meglátta őket, mire Sarah a szabad kezével vad integetésbe fogott.

Murphy ügetésre ösztönözte lovát, és pillanatok alatt mellettük termett.

– Mi a baj, kisasszony?

– Jön a gyerek! – közölte a lány lényegre törően.

Murphy arcán látszott, legtöbb férfitársához hasonlóan elborzad egy vajúdó nő látványától, ám ő katona volt. Egyetlen másodpercbe telt, hogy összeszedje magát, és nyíltan nekiszegezze a kérdést:

– Visszavigyem a hercegnét a lovamon? Az lenne a leggyorsabb módja a hazajutásnak.

– Nem! – Mariah arca összerándult, ahogy felegyenesedett. – Lassabb... tempóra van szükségem. És... ó, istenem, Adamre!

Veszélyes lenne, ha az állapotos nőt a nyeregkápára ültetve szállítanák, a curricle pedig túl kicsi volt, hogy Mariah kinyújtózhasson benne. Mi lenne a legjobb megoldás? Lázasan zakatoló aggyal Sarah így szólt:

– Bekísérem a templomba, és kényelembe helyezem. Hozza ide Ashtont és egy nagy szekeret puhán kibélelve... szalmával, dunyhával vagy valami hasonlóval! És Lady Juliát is hozza magával, mivel ő a hercegné bábája!

– Igen, kisasszony. – Murphy megfordította a lovát, majd vágtázva nekiiramodott.

– Tudsz járni? – kérdezte Sarah a testvérétől, nyugalmat erőltetve magára.

– Azt... azt hiszem. – Mariah egy pillanatra lehunyta a szemét, hogy összeszedje magát. – Az összehúzódások elmúltak. Segíts bemennem, hogy lefekhessek!

Szabad kezével Sarah megragadta a fogaton lévő takarót, majd bevezette testvérét a régi kőépületbe. Az ajtó, akárcsak a tető, újnak tűnt, és könnyedén kinyílt.

Bent egy tucat pad nézett a szentély irányába, amely a hajóhoz képest egy lépcsőfokkal magasabban volt, és egy egyszerű kőoltár állt benne. A hajó távolabbi végében boltíves átjáró vezetett egy apró helyiségbe, valószínűleg a Szűz Mária-kápolnába. A keskeny, ívelt ablakoknak köszönhetően a templomtérben félhomály honolt, és mivel a nyílásokat nem fedte üveg, a templomban hideg volt. De legalább a szél nem fújt át rajtuk.

– A fogaton használt takarókból készítek számodra egy derékaljat az emelvényen – mondta Sarah.

Mariah néma bólintással egyezett bele. Sarah félbehajtott egy takarót, hogy némiképp ellensúlyozza a hideg kőpadló keménységét, majd segített a testvérének leheveredni. Amint a másik pokróccal betakargatta, Mariah törékeny teste megrázkódott egy újabb összehúzódástól.

A lány félelmét leplezve szorongatta testvére ökölbe szorult kezét.

– Türelem, drágám! – mondta olyan nyugodtan, amennyire csak bírta. – A szüléshez idő kell. Észre sem veszed, és Adam meg Julia már itt is lesznek.

– Közel egy órára lesz szükségük, hogy ideérjenek. – Mariah lehunyta a szemét. Arca sápadt volt, és gyöngyözött a verítéktől. – Sosem kellett volna rávennem téged erre a kis kocsikázásra! Ha nem... élem túl, kérlek, vigyázz Adamre és a babára!

– Ne beszélj badarságokat! – hurrogta le Sarah, miközben a nyugalom látszatát erőltetette magára. – Nincs semmi baj, azt leszámítva, hogy a baba rossz időben és rossz helyen kíván világra jönni. Még a végén az is megeshet, hogy Ashton következő hercegének egy szalmával bélelt szekéren adsz életet. Legalább lesz mivel kérkednie az iskolatársai előtt.

Mariah elfintorodott.

– Eggyel több bizonyíték arra nézvést, hogy nem vagyok méltó a hercegnéi címre. Ha az volnék, otthon maradtam volna, hogy ágyban szülhessem meg ezt a gyereket.

– Mivel egy valódi herceg vett nőül, úgy vélem, tökéletesen alkalmas vagy a szerepre. – Sarah félresöpörte testvére homlokából annak nyirkos, aranyszőke haját. Mindig is furcsállta, hogy ő és Mariah olyan egyformák, és mégis annyi mindenben különböznek. – Kitartás, drágám! Hamarosan megérkezik Adam, Julia meg egy pihe-puhán kibélelt szekér, és te még a délelőtt folyamán az ágyadba fekhetsz. Ez az egész nem lesz több rossz álomnál.

– Bár igazad lenne! – Mariah akkora erővel szorította meg a lány kezét, hogy kis híján eltörte. – A pokolba, újabb összehúzódás!

Sarah a testvére kezét szorongatva azt kívánta, bárcsak többet tehetne. Az összehúzódások olyan gyakorivá váltak, hogy a gyerek tényleg bármelyik percben megszülethetett. Most, amikor már túl késő volt, eszébe jutott, hogy Lady Julia – a tapasztalt bábaasszony és mellesleg Mariah legjobb barátja – egyszer azt mondta, a nők gyakorta válnak nyugtalanná és töltődnek fel energiával a szülés előtt. Pont úgy, ahogy Mariah is.

Kerékzörgés és patadobogás zaja szűrődött be a csupasz ablakon.

– Itt vannak! – kiáltotta Sarah hatalmas megkönnyebbüléssel. – Nagyon gyorsak voltak. Megyek, és fogadom őket. Adam minden bizonnyal magánkívül van.

Felállt, és az ajtó felé indult, aztán földbe gyökerezett a lába, amikor idegen hangot hallott odakintről: rekedt volt, és műveletlen, nem Adam, Murphy vagy Alex Randall őrnagynak, Lady Julia férjének a hangja.

– Átkozott szerencse, hogy a lovász elment – mondta a férfi kárörvendőn. – Meggyűlt volna vele a bajunk. Most, hogy lelépett, elrabolhatjuk azt a nyavalyás hercegnét a gyerekével együtt anélkül, hogy bárkit is el kéne tennünk láb alól.

Második fejezet

A döbbenettől elborzadva Sarah azon tűnődött, vajon nem csak hallucinál-e. De a hangok nem ültek el. Egy másik férfi azt morogta:

– Flannery, semmi kedvem elrabolni egy nőt, aki mindjárt szül. Ahhoz, hogy időben kereket oldjunk, iparkodnunk kell, és ha túl sokat rázkódik, még a végén meghal.

– Hát akkor meghal, Curran. Ha az én kezemben a gyeplő, repülünk – mondta egy harmadik férfi. – Tán a hercegné fogatát és azt a két szép lovat is magunkkal vihetnénk.

Jóságos ég, vajon miért akarják ezek elrabolni Mariah-t?

A válasz teljesen kézenfekvő volt: Mariah Anglia egyik leggazdagabb emberének a felesége. Adam bármennyi pénzt hajlandó volna megadni, hogy a feleségét és újszülött gyermekét épségben visszakapja – és aztán a tulajdon kezével vetne véget az emberrablók életének.

Miközben a férfiak kitartó csodálattal bámulták Adam lovait, Sarah-n jeges rémület söpört végig. A vajúdó Mariah elhurcolása végzetes következményekkel járna, de ketten mégis mit tehetnének három vagy több férfi ellen? A dombtető kopár volt, és füves, így ha ki is surrannának valahogy, könnyen észrevennék őket.

Szöget ütött fejébe egy gondolat. Felháborítóan merész ötletnek tűnt, de Sarah nem látott más megoldást. Sarkon fordult, és visszarohant a testvéréhez.

– Jó néhány marcona alak ólálkodik odakinn, és azt tervezik, hogy elrabolnak. El kell rejtőznöd, míg valahogy meggyőzöm őket, hogy én vagyok a hercegné.

– Édes istenem, emberrablók? – Mariah szeme tágra nyílt a döbbenettől. Amint felfogta Sarah szavainak jelentését, felkiáltott: – Ha a helyembe lépsz, akkor téged rabolnak el!

– Ha mindkettőnkre rátalálnak, akkor vagy veled együtt elvisznek engem is, vagy megölnek, hogy ne legyen szemtanú – válaszolta Sarah komoran. – A csel lényege, hogy meggyőzzem őket: nincs itt más rajtam kívül, és én vagyok a hercegné. Talán nem tudják, hogy van egy egypetéjű ikertestvéred, és mivel a curricle teteje mindvégig fel volt hajtva, valószínűleg nem vették észre, hogy ketten jöttünk idáig. Vagyis el kell bújnod, és imádkozzunk, hogy elhiggyék, én vagyok te! Siess, nincs vesztegetni való időnk! – Megragadta a testvére kezét, és nagy nehézségek árán talpra segítette.

– Neked kellene elrejtőznöd – erősködött Mariah. – Ha engem akarnak, nem kutatnak majd utánad.

– Ne légy ostoba! – csattant fel Sarah, miközben tekintetével a kicsi, puritán templomot pásztázta. Az oltár nem tűnt megfelelő rejtekhelynek, ahogy a padok sem. – Ha a magad biztonságával nem is törődsz, gondolj legalább a babára! Nem teheted kockára az életét!

Mariah arca elszürkült, amint reszkető kézzel végigsimított domborodó hasán.

– Iga... igazad van. De ha magukkal visznek, kérlek, légy óvatos! Adam mentőcsapatot küld majd érted, viszont ne habozz egy percet se, ha lehetőséged adódik a szökésre!

– Miattam ne aggódj! – Tudván, hogy kifuthatnak az időből, Sarah így szólt: – Valami kriptáról beszéltél. Merre van?

– A Szűz Mária-kápolnában.

Sarah felnyalábolta a fogatról levett takarókat, és megindultak a kápolna felé. Amikor beléptek az aprócska helyiségbe, körbepillantott, de nem látott semmit.

Mariah előremutatott.

– Amott. Az oltár mögött.

A kripta bejárata egy egyszerű, fa csapóajtó volt, rejtve a kíváncsi szemek elől, csak akkor lehetett észrevenni, ha az ember megkerülte az oltárt. Ahogy Sarah felemelte az ajtófedelet, egy kő lépcsősor tűnt elő, amely a nyirkos sötétségbe vezetett. A gondolatra, hogy pont úgy néz ki, mint a pokol kapuja, Sarah megborzongott.

– Szerinted kibírod odalenn?

– Nincs más választásom, igaz? – Mariah elindult lefelé a lépcsőkön, s közben teljes súlyával a fakorlátra támaszkodott. – Jártam már itt lenn Adammel. Legalább a csontokat elvitték, és másutt temették el.

Sarah összerezzent, mikor belegondolt, milyen lehet a rejtőzködés egy emberi maradványokkal teli kriptában. Hála istennek, csontvázak már nincsenek!

– Várj! – torpant meg Mariah lefelé menet. Leereszkedett az egyik lépcsőre, s kezét a hasára szorította, amint újabb összehúzódás gyötörte meg. Miközben a fájdalommal küszködött, lerángatta a kesztyűjét, majd kínlódva lecsavarta ujjáról a karikagyűrűjét.

– Erre szükséged lesz.

Kezük összeért és egymásba kulcsolódott egy pillanatra, miközben a gyűrű egyikük tenyeréből a másikéba vándorolt. Amint Sarah a testvére barna szemébe nézett (mely annyira hasonlított a sajátjára), kétségbe ejtette a kínzó tudat, hogy talán soha többé nem látják egymást.

Most nem gondolhat erre. Kirántotta kezét Mariah szorításából, és az ékszert baljának középső ujjára csúsztatta. Ő maga nem hordott gyűrűt, így jó ötlet volt testvére részéről, hogy ilyesmire is gondolt.

A templom ajtaja kinyílt, és a férfiak betódultak. Vadul kalapáló szívvel Sarah a vajúdó asszony után hajította a takarókat.

– Maradj csendben! – szólt rá halkan.

Ahogy nesztelenül leengedte a csapóajtót, hallotta, amint Mariah azt suttogja:

– Szeretlek, Sarah. Vigyázz magadra!

A lány felegyenesedett, s hogy nyugalmat erőltessen magára, és felsőbbrendű arroganciát sugalljon, egy pillanatra lehunyta a szemét. Ha kudarcot vall a hercegné szerepében, neki, Mariah-nak és a még meg nem született gyermeknek is vége.

A főhajóban egy hang dühösen csattant fel:

– Hol az ördögben van?

Sarah alacsony volt, szőke, és egy kiscicát sem tudott volna megfélemlíteni, ám stílusa jól ötvözte a tiszteletet parancsoló grófnék és ellentmondást nem tűrő hercegnék vehemenciáját. Azt ismételgette magában, hogy ő nem Sarah Clarke-Townsend, hanem Mariah, Ashton hercegnéje, s felszegett állal sétált vissza a templomtérbe.

– Az urak tán eltévedtek? – kérdezte hűvösen. – Ez egy magánkápolna.

Három marcona kinézetű férfi nézett rá, olyan tekintettel, amely arra engedett következtetni, hogy nem ilyesvalakire számítottak. A legsötétebb alak nekiszegezte a kérdést:

– Ön Ashton hercegnéje?

– Ő az, Flannery, egyszer már láttam messziről – válaszolta egy robosztus testalkatú férfi.

Sarah egészen halk nyöszörgést hallott a kápolna irányából. Hangját felemelve, nehogy a férfiak is felfigyelhessenek rá, közölte:

– Hogy ki vagyok, nem tartozik önökre. Én idetartozom, önök viszont nem. – Felvonta a szemöldökét. – Kik maguk? Azt leszámítva, hogy birtokháborítók.

A rekedt hangú férfi így szólt:

– Nekünk azt mondták, hogy a hercegné gyereket vár.

– A gyermekek előbb-utóbb megszületnek – vágta rá a lány fagyosan. – Drága kisfiam idő előtt jött világra.

A sötét hajú férfi rekedtes nevetésben tört ki.

– Szóval akkor őméltósága, a dölyfös hercegné már azelőtt is együtt hentergett a férjével, hogy összeházasodtak volna! Ennyit a hölgyekről...

– Megfeledkezik magáról – válaszolta Sarah olyan dermesztő hangnemben, hogy a férfi önkéntelenül is hátrált egy lépést. – Kérem, távozzanak!

– Hol a gyerek? – kérdezte a rekedt hangú kíváncsi tekintettel. – Szerencsét kívánnék annak a kis fickónak. Magával hozta, hogy levegőzzenek egy kicsit?

– Természetesen nem. A szoptatós dajkájával van. – Sarah hangszínével finoman érzékeltette, hogy csak a parasztok táplálják maguk a gyermekeiket.

Az egyik férfi szitkozódott:

– A pokolba, Flannery, elkéstünk!

– Akkor hát megteszi ő is. – Flannery résnyire szűkült szemmel bámult Sarah-ra. – Jöjjön, ladységed! Kocsikázunk egy keveset.

A lány szemrebbenés nélkül közölte:

– A helyes megszólítás „méltóságos asszony”, és nem áll szándékomban önökkel menni. Azt tanácsolom, távozzanak mielőbb. Már elküldtem a lovászomat a férjemért és a vendégeinkért, hogy együtt reggelizhessünk a szabadban. Jó néhányan szolgáltak közülük a seregben. Nem lenne bölcs dolog, ha ujjat húznának velük.

– Gondolom, nem – felelte Flannery sajnálkozva. – De mire ideérnek, mi már árkon-bokron túl leszünk. A curricle-t és a lovakat hátrahagyjuk, így időt veszítenek, amíg a környéken keresgélnek. – Kinyújtotta a kezét, hogy karon ragadja Sarah-t. – Mozdítsa méltóságod a csinos kis hátsó fertályát!

– Hozzám ne érjen! – sikoltotta Sarah olyan vad elszántsággal, hogy a férfi leengedte a karját.

A rekedt hangú káromkodott egyet, majd előrántott egy hosszú, félelmetes formájú kést.

– Akkor mozduljon, vagy magam viszem! Cafatokban, ha úgy kívánja!

A penge láttán rémületében Sarah szorosan összehúzta maga körül a köpenyét, felszegte a fejét, és elindult az ajtó felé. Minél előbb eltávolítja Mariah közeléből ezeket a brutális fenevadakat, annál jobb.

Aztán pedig... Isten legyen hozzá könyörületes!

Harmadik fejezet

Ralston Abbey nem igazán esett útba Glasgow és London között, de Rob Carmichael elhatározta, hogy eleget téve Ashton szívélyes meghívásának néhány napot a férfi családjának birtokán tölt. A herceg mindig fesztelenül viselkedett, amikor a kastélyban tartózkodott, és ha mégsem volt ott, Ralston Abbey személyzete tudta, hogy Robbal becses vendégként illik bánni. A felettébb zárkózott természetű férfi őszintén remélte, hogy Ashton Londonban van.

Ebbéli reménye az apátság impozáns bejáratához közeledve azonnal szertefoszlott, mivel érkezésekor kisebbfajta felfordulás fogadta. Amint lovát megsarkantyúzva előreügetett, hogy szétnézzen, észrevette: a sürgölődés és zaj forrása egy lapos szénásszekér, amelyet aggódó emberek – páran lóháton – fognak közre.

Ahogy Rob a csoport mellé ért, szívszaggató kiáltás harsant a levegőben. A hang a nőből tört fel, aki a szekeret kibélelő, vastag derékaljon feküdt és gyötrődött.

Jóságos ég, Ashton hercegnéje! A férje mellette térdelt, és az asszony apró, reszketeg kezét szorongatta, miközben az vonaglott kínjában. Vajúdik, vált egyértelművé Rob számára, és a dunyhát átitató vér látványából ítélve a helyzet nem volt rózsás.

A másik oldalán egy törékeny, sötét hajú nő térdelt, aki maga is előrehaladott állapotban volt. Nyugtató szavakat suttogott a hercegnének, miközben szolgák és mások rajzottak a szekér köré.

Ashton főlovásza, Murphy tartotta kezében a gyeplőt. Ő és Rob régi cimborák voltak, így Rob közelebb lépett a fogathajtó bakhoz, hogy csendesen megkérdezze:

– Kocsikázás közben indult meg nála a szülés?

Murphyn látszott, hogy odavan, és jó néhány másodpercbe telt, míg felismerte Robot.

– Carmichael! Még annál is rosszabb. A hercegné és az ikertestvére békésen kocsikáztak, amikor pár gazember rajtuk ütött. Miss Sarah elbújtatta a méltóságos asszonyt, és úgy tett, mintha ő volna Ashton hercegnéje, így a gazfickók magukkal vitték. – Fejével a mögötte lévő szekér felé biccentett. – Azon kívül, hogy vajúdik, a méltóságos asszony magánkívül van a testvére miatt.

Bátor tett volt a lány részéről ez a mentőakció. Rob tekintete a szekérre siklott. Csak futólag ismerte Mariah-t, Ashton hercegnéjét, nyugalmasabb időkből, amikor még jókedvű, aranyhajú, édes kis teremtés volt, aki beragyogta a szobát, ahová belépett, és aki kedvesen mosolygott mindenkire.

Most vöröslött könnyektől nedves arca, ahogy levegő után kapkodott:

– Adam, meg kell mentened Sarah-t! Azok a brutális fenevadak minden perccel egyre csak távolodnak, és ha rájönnek, hogy ő Sarah, és nem én... – Hangja megbicsaklott, ahogy ajkába harapott egy újabb borzalmas összehúzódás alkalmával.

Ashton nyugtatóan jegyezte meg:

– Embereket küldök utána, mihelyst lehetséges, de most be kell vigyelek, hogy Julia körültekintően gondodat viselhesse. – Bár a hangja nyugodt volt, tekintetén látszott, hogy a poklok poklát járja meg.

Két magas és izmos szolga közeledett a szekér felé egy hordágyat cipelve. Egy sovány, szőke férfi dirigálta őket, aki pont olyan feszültnek tűnt, akárcsak Ashton – Alex Randall őrnagy. Ő és a herceg osztálytársak voltak a Westerfield Akadémián, míg Rob eggyel alattuk járt. Az iskola kicsi volt, így a diákok valamennyien ismerték egymást.

Randall összeszorított ajkai közt szűrte a szavakat, ahogy barátjához fordult:

– Add a karomba!

Ashton kezét a felesége alá csúsztatta, gyengéden átemelte őt a szekér peremén, és Randallnek nyújtotta. Ahogy az őrnagy megfordult, és a hordágyra fektette az asszonyt, Ashton leugrott a szekérről, és ismét megragadta Mariah kezét.

Randall felnyúlt a sötét hajú nőért.

– Úgy vélem, szerelmem, mára már eleget dolgoztál.

Tehát ő volt Lady Julia Randall, egy herceg leánya és gyakorlott bába. Férje karjába simult, majd miután a férfi letette a földre, a nő sápadt arccal kapaszkodott belé. Miközben kezét a hasára szorította, Randall rémülten kérdezte:

– Jóságos ég, nálad is megindult a szülés?

– Egyelőre csak vaklárma – biztosította a férfit, bár az arca feszült volt. – De azért küldess a helyi bábáért, aki már járt itt! Rendkívül szakavatott, és segítségemre lehet Mariah-val.

Randall bólintott, de gondterheltnek látszott.

Rob elkiáltotta magát:

– Ashton! Jól látom, hogy elkélne a segítségem?

A herceg riadtan emelte fel tekintetét, aztán megkönnyebbült.

– Az ég küldött! El sem tudod képzelni, mennyire örülök, hogy látlak, Rob. Mariah testvérét, Sarah-t elrabolták, és szükség lenne valakire, aki olyan gyorsan kiszabadítja, amilyen gyorsan csak lehetséges.

A szolgák már indultak volna, hogy elvigyék a hercegnét, amikor az izgatottan felkiáltott:

– Rob Carmichael? A Bow Street-i nyomozó? Istennek hála! Kérem, hozza vissza nekem Sarah-t!

– Úgy lesz, méltóságos asszony – válaszolta a férfi egyenesen a nő szemébe nézve. – Leírná a külsejét?

– Pontosan olyan, mint én. – A hercegné kényszeredetten elmosolyodott, majd szabad kezével kigömbölyödött alakjára mutatott. – Legalábbis akkor, amikor nem így festek. Egypetéjű ikrek vagyunk.

– Tud valamit mondani nekem a férfiakról, akik elvitték?

– Nem láttam őket. – A hercegné lehunyta a szemét, ahogy újabb összehúzódás nyilallt belé. – Sarah azt mondta, marcona alakok, de ez bizonyára nem sokat segít.

– Ne aggódjon, megtalálom. Még nem juthattak messzire. – Ráadásul Rob kiváltképp jeleskedett, ha emberek előkerítéséről volt szó. – Látnom kell az emberrablás helyszínét.

Ashton arca megrándult, ahogy Mariah halk kiáltást hallatott.

– Murphy többet tud nálam – bökte oda sietősen. – Vidd magaddal, ha szükséged van segítségre a kutatásban!

Rob egy pillanatig habozott. Murphy egykori katona, szívós, rátermett férfi volt. Végül megrázta a fejét.

– Hozzászoktam, hogy egyedül dolgozom, és biztonságosabb lenne, ha észrevétlenül szabadítanám ki az ifjú hölgyet, semmint ha ádáz küzdelembe bocsátkoznánk. Értesítelek, amint tudlak.

Ashton vehemensen hátba veregette barátját.

– Hozd haza Sarah-t épségben, Rob! – Azzal megfordult, és megindult a ház felé felesége kezét szorongatva, miközben a hordágyat cipelők próbálták olyan stabilan tartani, amennyire csak lehet. Mögöttük Randallék lépkedtek, az őrnagy keze felesége derekára fonódott.

Rob elmormogott egy imát, hogy a szülés simán menjen, majd a főlovászhoz fordult, aki mozdulatlanságba dermedve ült a szekér bakján.

– Hallod, amit mondok?

Murphy szakértő szemmel nézett végig Rob hátasán, majd bólintott.

– A lovad elég fáradtnak tűnik. Vidd az istállóba, én pedig felnyergelem neked Szélvészt! Ő a legjobb lovunk.

Mivel Rob tisztában volt vele, hogy saját hátasára, Szultánra ráfér némi pihenés Ashton pompás istállójában, bólintott. Követte Murphy szekerét, megkerülték a jókora kiterjedésű apátságot, mígnem az istállóudvarra értek. Néhány perc leforgása alatt Rob nyeregtáskája átkerült Szélvészre, egy hatalmas termetű, kipihent gesztenyebarna pejre.

Murphy egy sötétebb ló nyergébe pattant, majd a két férfi gyors ügetésben indult neki a messze hullámzó wiltshire-i dombvidéknek. Rob azt kérdezte:

– Mikor történt az emberrablás?

Murphy pillantását a napra vetette.

– Úgy három órája. A hercegné nyugtalanul ébredt, és rávette a húgát, hogy kocsikázzanak egyet. Természetesen követtem őket. Amikor a birtok túlsó felén álló régi templomhoz értek, a méltóságos asszony vajúdni kezdett. Én segítségért mentem. Mire visszaértünk, a hercegné a kriptában rejtőzködött, a testvérét pedig elrabolták. – Káromkodott egy cifrát. – Sosem lett volna szabad magukra hagynom őket.

– Úgy tűnik, nemigen volt választásod – felelte Rob. – Van valami ötleted, hogyan időzíthettek ilyen jól az emberrablók?

Murphynek ez láthatóan meg sem fordult a fejében eddig. Homlokát ráncolva fordította lovát az ösvényre, amely egy hosszan elnyúló dombra vezetett.

– A hercegné nem szívesen zárkózik a négy fal közé, így amikor csak az idő engedte, elment hazulról. Általában Ashton hajtott ki vele, és mindig követte őket egy lovász is. A birtokon jó néhány, bárki által használható út kanyarog, szóval ha valaki szemmel tartotta az istállókat, láthatta, hogy a méltóságos asszony szinte mindennap elmegy valahová.

– Ez nem kevés megfigyelőt és rengeteg várakozást feltételez – mondta Rob megfontoltan. – Alaposan felkészült, nem átlagos bűnözőkről lehet szó.

Murphy arca megfeszült.

– Egy hercegnéért kért váltságdíjból egy kisebb hadseregre való megfigyelő fizetségére is telik.

– Találtatok váltságdíjat követelő levelet a templomban?

A lovász bosszúsnak tűnt.

– Nem is gondoltam rá, hogy körbenézzek, tekintve, mi minden történt. A hercegné egyfolytában azért könyörgött, hogy segítsünk a testvérének, a herceg pedig próbálta minél kíméletesebben a szekérre tenni, hogy hazavihessük.

– Kis szerencsével találunk valamiféle üzenetet – felelte Rob. – Ha váltságdíjat akarnak, valószínűleg nem vitték túl messzire, és biztonságos búvóhelyről is gondoskodtak.

Murphy felfigyelt a hangsúlyra, és megkérdezte:

– Gondolod, hogy esetleg nem is váltságdíjat akarnak?

Rob vállat vont.

– Egy hercegnek rengeteg ellensége lehet. Ashtonnak mindig is akadtak problémái hindu származása miatt.

Murphy a homlokát ráncolta.

– Hát hogyne, de a támadás a hercegné ellen irányult.

– Igaz. Mesélj nekem a testvéréről! Hogy hívják?

– Miss Sarah Clarke-Townsend. Ő és a hercegné apai ágon Lord Torrington, anyai ágon Lord Babcock unokahúgai.

– Milyen a természete?

Murphy elbizonytalanodott.

– Nem igazán ismerem. Kedves teremtés. Nem annyira társaságkedvelő, mint a hercegné, de mindig udvarias és vidám. Egyformák, akár két tojás, legalábbis azok voltak, míg a méltóságos asszony várandós nem lett. – Rövid szünet után még hozzátette: – Miss Sarah remek lovas és hajtó.

Ráadásul elég bátor, hogy a testvére és annak születendő gyermeke miatt veszélybe sodorja magát. Rob azon morfondírozott, vajon mostanra megbánta-e.

Rob inkább nevezte volna a régi kőépületet kápolnának, semmint templomnak. A dombvidék egy magaslatán állt. Közel Istenhez, ám a szél kényének-kedvének kitéve.

Miután kikötötték lovaikat, ő és Murphy átkutatták az épületet. A kővel borított belső tér még az újonnan készült padokkal sem nyújtott túl sok menedéket. Rob nem irigyelte a hercegnét, amiért a kriptába kényszerült egy időre, de a nyirkos lyuk megmentette a nő életét.

Váltságdíjlevélnek nyoma sem volt. Kimentek, hogy Rob a templom környékét is átvizsgálhassa. A múlt éjjeli eső feláztatta a talajt. A férfi mély keréknyomokra mutatott.

– Ez volna a szekér, amit a hercegné elszállítására hoztatok?

Murphy bólintott.

– Amott, azokat a halványabb nyomokat pedig a curricle hagyta, amelyet Miss Sarah hajtott.

– Egy curricle, nem egy pónifogat? Bár említetted, hogy kiváló hajtó.

– Kétlem, hogy elég erős volna egy hintóhoz és négy lóhoz, de a curricle-lel éppolyan jól bánik, mint én – válaszolta Murphy.

Rob összevonta a szemöldökét.

– Bizonyára túlzol.

A másik férfi szemében huncut fény csillant.

– Igen, de csak egy kicsit.

Rob a kápolna körül téblábolt, és a füves talajt tanulmányozta. A nyugati oldalon meglelte, amit keresett.

– Egy négyes fogat várakozott itt egy darabig. Nem soká. – Lefelé mutatott a domboldalon, ahol árulkodó nyomot hagyott a letaposott növényzet. – Nyugat felé indultak. Vajon egy olyan úton mentek, amilyenekről beszéltél?

Murphy egyik kezét a homlokához tartotta szemellenzőként.

– Igen, a nyomok a domb lábánál futó közútba torkollnak. Az a birtokot hátulról megkerülve nyugat felé vezet, és keresztezi a bristoli utat.

Rob nyeregbe pattant.

– Van rá esély, hogy egy napszámos vagy egy bérlő láthatta a hintót?

– Előfordulhat – nyugtázta Murphy, miközben ő is lóra szállt.

Könnyűszerrel követhették a kocsi nyomait a nedves talajon, mivel szemmel láthatóan semmilyen más jármű nem járt erre az utóbbi időben. Rob a békés, zöld tájat pásztázta, az emberrablók hagyta bármiféle nyom után kutatott. Semmi. A birtok hatalmas volt, és kietlen.

Már a bristoli út közelében jártak, amikor tőlük jobbra, a domboldalban észrevett egy friss tavaszi füvet legelésző birkanyájat.

– Megnézzük, van-e velük pásztor?

– Kell hogy legyen.

A birkák békésen legelésztek egy rendkívül éber juhászkutya figyelő tekintetétől kísérve, no meg egy közeli fa tövében szundikáló, dolgával mit sem törődő, répavörös hajú fiú mellett. A lovak közeledését hallva a fiú feltápászkodott, és próbált ébernek tűnni.

Rob megállította a lovát, és azt kérdezte:

– Láttál a közeli kocsiúton egy hintót a kora reggeli órákban?

– Igen – válaszolta a fiú. – Rögtön feltűnt, mert korábban még sosem láttam ilyen kocsit errefelé. Szélsebesen haladt el. Gondoltam is, hogy biztosan a herceg egyik vendége vágja le az utat a birtokon keresztül, Bristol felé igyekezve.

Rob határozott mozdulattal előrehajolt.

– Le tudnád írni a kocsit?

– Hát persze! – vágta rá a pásztor, és egyből felélénkült. – Takaros utazóhintó volt, nem túl előkelő, de masszív. Sárgásbarna kocsiszekrénnyel és fekete vázzal. Az életben nem láttam még olyan pompás clevelandi pejeket, mint akik húzták. A vezérló lábát kesely díszítette, a rúd mellé befogottak orra hókás volt.

– Hogy nézett ki a hajtó? Kísérő volt a kocsin? Na és utasok a hintó belsejében?

A fiú arcán látszott, hogy erősen gondolkozik.

– A hajtó sötét hajú volt. Tagbaszakadt. Nem emlékszem, volt-e kísérő. Lehet, hogy ültek a kocsiban utasok, de nem láttam.

– Nem emlékszel egy csinos, fiatal hölgyre?

– Nem, uram – válaszolta mentegetőzve. – A lovakon kívül semmit sem figyeltem meg.

– Azt esetleg láttad, hogy a bristoli útra kanyarodva a kocsi melyik irányba ment tovább?

A fiú megrázta a fejét.

– Innét nem látni az utat.

Legalább a hintóról van használható leírásuk.

– Köszönjük a segítséget. – Rob kivett a zsebéből egy félkoronást, és a fiú kezébe nyomta. – Talán utánajárhatnál, nincs-e szükségük valakire az Ashton-istállóban, ha már úgyis ilyen remekül értesz a lovakhoz.

A fiatal juhásznak elakadt a lélegzete.

– Bátorkodhatom?

– Érdeklődni lehet – válaszolta Murphy kurtán. – Ismerem a főlovászt. Ha munkára volna szükséged, Murphy biztosan meghallgat. – Lovával az út irányába fordult.

Mikor már hallótávolságon kívül voltak, Rob rákérdezett:

– Lovászfiúra lenne szükséged?

– Igen. – Murphy halványan elmosolyodott. – Kedvemre való egy fiú, aki jobban odafigyel a lovakra, mint az emberekre.

– Míg a vörös haja meg nem rémíti az állatokat.

Rob a fiú szavain morfondírozott. A hintó drágának tűnt, és a clevelandi pej első osztályú, kifejezetten kocsilónak tenyésztett fajta. Egy magára valamit is adó úriember jobb szereti, ha a lovain nincsenek fehér megkülönböztető jegyek, ám azoknak, akiket inkább a gyorsaság és megbízhatóság érdekel, az ilyesmi mit sem számít. Az emberrablóknak volt pénzük, ráadásul okosan és türelmesen végezték a dolgukat. Ijesztő.

A nyomok a Bristolba vezető útig tartottak, és nem folytatódtak a túloldalon, tehát ahogy azt gyanították, a kocsi rákanyarodott a főútra. Rob leszállt, hogy szemügyre vegye a kerék- és patanyomokat, de azok nem árulkodtak róla, melyik irányba fordulhattak.

– Most hogyan tovább? – érdeklődött Murphy.

Rob lesöpörte térdéről a füvet, miközben felállt, majd hátralépve kitért egy arrafelé döcögő, hordókkal megrakott szekér útjából. Az út forgalmas volt, és egy tucat, ha nem több hintó és szekér zötykölődött rajta, amíg csak a szem ellátott.

– Az ösztöneim azt súgják, hogy balra kanyarodtak. Nyugatnak.

– Amennyire én tudom, az ösztöneid megbízhatóak – jegyezte meg Murphy.

– Többnyire. – Igazság szerint Rob vadászösztöne már-már csalhatatlan volt, ezért is bizonyult olyan jónak a munkájában. Elég skót felmenővel büszkélkedhetett, hogy azt gyanítsa, ebbéli tehetsége bizonyos fokú látnoki képességnek köszönhető. – Ideje szétválnunk. Mivel pontos leírást kaptunk a kocsiról, nem tart soká, míg kiderítem, merre mentek. Ha Bristol felé, követem őket. Ha mégsem bukkannék a nyomukra, visszatérek Ralstonba.

Murphy komor képpel bámult nyugat felé.

– Biztos vagy benne, hogy nincs szükséged segítségre?

– Ha szükségem volna, téged vinnélek magammal. De pillanatnyilag a gyorsaság fontosabb, mint hogy hányan vagyunk.

Murphy egyetértőn bólintott.

– Remélem, még sötétedés előtt hazatérsz a kisasszonnyal.

– Én is. – Azzal Rob nyeregbe pattant. De igazából kétségei voltak afelől, hogy ez megtörténhet.