CYNTHIA ELLINGSEN

Hab a tortán

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Cynthia Ellingsen: Marriage Matters

First published by Berkley Publishing House, an imprint of Penguin Group US, 2013.

Minden jog fenntartva!

Fordította: Lami Juli

Copyright © 2013 by Cynthia Ellingsen

Hungarian translation © Lami Juli, 2014

© Erawan Könyvkiadó, 2014

ISBN 978-963-89977-7-7

ISSN 2064-3683

„…magammal hordom a szíved (a szívemben él a szíved)”

E. E. Cummings

(Kálnoky László fordítása)

Első rész

Első fejezet

Chloe McCallister nem volt az a kiöltözős fajta. A boldogsághoz elég volt neki egy jó farmer, egy kényelmes póló és valami teniszcipő. A nagyanyja és az anyja pontosan tudták ezt, így aztán a látvány, hogy Chloe jelenleg a sziklás vízparton nyolccentis tűsarkakban kényszerült tipegni, több volt számukra, mint szórakoztató.

– Tegyél úgy, mintha egy homokos kifutón járnál – javasolta a nagyanyja.

– Menni fog! – drukkolt az anyja. – Meg tudod csinálni. Mindjárt ott vagy!

Chloe határozott mozdulattal megállt. Mindjárt hol? A Michigan-tó partján álltak, közel s távol nem látszott semmiféle esküvő.

A Sleeping Bear-dűnék úgy magaslottak körülöttük, mintha egy másik bolygón lennének, miközben gémek úszkáltak a tóban – zsákmányra vadászva. Chloe csak reménykedni mert benne, hogy a halak csábítóbbak a madarak számára, mint az ezüscsat, amivel összefogta göndör haját.

Ahogy a ruháját húzogatta, azt kívánta, bárcsak időben becsomagolt volna, ahelyett hogy kivárta az utolsó pillanatot, és begyűrte a táskájába az első partiruhát, ami a keze ügyébe akadt. A ruha egy számmal kisebb volt, és bevágott érzékeny bőrébe a hónaljánál. Ráadásul a cipőről megfeledkezett, ezért kellett most nagyanyja tartalék magas sarkúját viselnie. 178 centis magassága eleve távol tartotta a magas sarkú viselésétől, nem beszélve arról, hogy ez a bizonyos cipő állatbőrből készült, ami a civilizált országokban illegális.

Chloe felsóhajtott. Hogy mivé fajultak manapság az esküvők! Nem elég, hogy repülőre kellett szállniuk és még kocsit is bérelniük, de ráadásul az egészet a semmi közepére szervezték.

Chloe azt tervezte, ha valaha bárki megkéri a kezét, az ő esküvője egyszerű lesz. Egy kis templomban, a közeli barátai és családja jelenlétében zajlik majd. A ruhájához balerinacipőt fog viselni, hozzámegy álmai férfijához, és a tortán csillogni fog a cukormáz. Mialatt apjával táncol, a Teach Me How to Dougie szól majd.

Kedves kis fantázia, de Chloe tudta, hogy egyhamar nem fog bekövetkezni. Főleg, ha figyelembe veszi, hogy az utolsó alkalom, amikor lehetősége volt közelebbről szemügyre venni egy férfitestet, a biológia záróvizsgája volt.

– Chloe, gyere már! – kiáltotta az anyja, miközben a kezével napellenzőt formált a szeme előtt. – Mindjárt kezdődik a szertartás, nem fognak minket megvárni. Kicsit tempósabban!

– Nem mozdulok, amíg meg nem mondod pontosan, hova megyünk.

Ahogy az anyja és a nagyanyja összenéztek, Chloe érezte, hogy megy fel benn a pumpa. Ami aztán teljes pánikba csapott át, amikor nagyanyja, mint egy tévériporter, a távolba mutatott egy virágos boltív felé, melynek árnyékában emberek gyülekeztek. A nőkön nyári ruha, a férfiakon krémszínű zakó volt. A boltív történetesen egy homokdűne legtetején állt. Chloe hirtelen azt kívánta, bárcsak valami ütősebbel dobta volna fel a kávéját a hotelben, nem tejszínhabbal.

Letépte a lábáról a röhejes magas sarkút, és átverekedte magát a sziklákon, hogy utolérje a családját.

– Anya! – zihálta, miközben megragadta Kristine karját. A napsütés átforrósította a bőrét, és tele volt szeplőkkel. – Azt hittem, esküvőre megyünk, nem pedig a Túlélőshow castingjára.

– Miről beszélsz? Olyan csodás ez a séta. – Kristine lesöpört magáról egy bogarat, ami akkora volt, mint az ökle. – Itt Petoskey-kövek is vannak, nézd! – mutatott rá egy pöttyös kőre a vízben. – Megkövült koralldarabok. A mintázat csak akkor látszik, amikor vizes.

– Csodálatos. – Chloe vetett egy pillantást az anyja nyakában csüngő fényképezőgépre és az Észak-michigani túrák című könyvre, amit a hóna alatt szorongatott. – Más szóval, mi vagyunk az egyedüli balekok, akik nem kocsival jöttek? Nekünk jobban esett egy séta a természetben?

Chloe nagyanyja nevetésben tört ki. Mint mindig, June harsány öltözéket választott – hosszú ujjú fényes ruhát, hatalmas, fekete napszemüveget és egy fura, méhészkalapszerű kreációt a fejére.

– Én azt mondanám, hagyjuk ezt az egész hacacárét, menjünk vissza a hotelbe, és rendeljünk mimózát – javasolta.

– Végre! – Chloe elsimította a haját izzadt nyakáról. – Végre valaki nem mond hülyeséget. – Látva anyja reakcióját, hozzátette: – Miért? A menyasszony valami harmad-unokatestvér, akit tízéves koromban láttam utoljára. Miért kell végigszenvedni egy újabb esküvőt?

– Chloe, az esküvők jók! – Kristine feltolta a napszemüvegét, megvillantva ragyogó kék szemét. – Varázslatosak. Az esküvők…

– Az esküvő a Valentin-nap párja, ami az érzelmek áruba bocsátását illeti. – Chloe felmutatta üres gyűrűsujját. – És harsány figyelmeztetés, hogy egyedül fogok meghalni.

June megveregette a vállát.

– Nem halhatsz meg egyedül. Itt vagyunk neked mi.

– Szóval nem elég meggyőznöm egy pasit, hogy szeressen belém, arról is meg kell győznöm, hogy szeressen bele anyámba és a nagyanyámba is?

– Bizony – bólogatott June. – Mindhármunkba, így szól az üzlet.

– Különben meg úgyis találsz majd valakit. – Kristine kisimított egy tincset Chloe szeméből. – Majd ha hajlandó leszel rá időt szánni.

Köszönhetően a doktori képzésnek, a gyakornoki időnek és a részmunkaidős állásának, Chloénak lélegezni is alig maradt ideje, nemhogy randizni. Erre az esküvőre is komoly szervezések árán tudott csak eljönni.

– Inkább rátok szánom az időmet – vallotta be. – Ti sokkal szórakoztatóbbak vagytok.

– Ez tény – felelte June. Majd ennek ékes bizonyítékaként rámutatott a legközelebbi homokdűne tetejére: – Ki ér fel előbb? – kérdezte, és rohanni kezdett. Az apró fehér homokban lassan mozgott, és minden lépéssel a levegőbe rúgott egy adag homokot.

Kristine meglökte Chloét.

– Gyerünk, meg tudod előzni.

Chloe megigazította a napszemüvegét.

– Nem áll szándékomban még jobban megizzadni. Lehet, hogy szívrohamot kap, és akkor úgyis véget ér a verseny.

June jó sokat haladt előre, mielőtt végre megfordult. Látva, hogy Chloe meg sem próbálta beérni, karját a magasba emelve kacsatáncot kezdett lejteni.

– Kétlem – tűnődött Kristine. Egyik kezével laza kontyba rendezte fürtjeit.

– És szerintem most épp arra célozgat, hogy úgy totyogsz itt, mint egy kacsa.

Chloe az ajkába harapott. Bár a lába sajgott, a fejbőrét égette a nap, és a homok a testének egészen zavarba ejtő zugaiba is bejutott, kísértést érzett. Már egy ideje semmiben nem tudta megelőzni nagyanyját, igaz, 99,9 százalékban biztos volt benne, hogy legutóbbi ginivó versenyükkor June csalt.

– Háp-háp! – fordult felé June, és a kalapjával integetett. – Gyerünk, kiskacsa!

– Na jó! – Chloe ledobta magáról a cipőt és teljes elszántsággal rohanni kezdett, hogy megelőzze nagyanyját.

Mire Kristine felért a dombtetőre, Chloe és June elterültek a vendégek fogadására odakészített székekben, és erősen ziháltak. Egy kisebb dzsesszbanda szerelmes dalokat játszott, a pincérek pedig jeges vizes tálcákkal köröztek.

Kristine elolvadt a látványtól.

– Ez csodálatos.

A Michigan-tó fehér homokdűnéi a végtelenbe nyúltak, buján ívelt hátteret adva az esküvőnek. A lankák mentén hófehér székek sorakoztak, amelyeket piros, pink és lila vadvirágokkal díszítettek. A szél a virágszirmokkal játszott, a mélykék tó vize ragyogott a horizonton. Minden menyasszony odalett volna a látványtól, legalábbis ha az idegállapota lehetővé tette volna, hogy gyönyörködjön benne. Kristine még pontosan emlékezett rá, milyen érzés volt egykor az oltár előtt állni, izgatottan, hófehér ruhában. A lába remegett, amíg Kevin meg nem fogta a kezét.

– Biztos, hogy ezt akarod? – heccelte a férfi.

Vőlegénye meleg kézfogása megnyugtatta, a szerelem olyan erővel öntötte el, mint még soha. „Megtaláltam a hercegem – gondolta. – Egy tündérmese az életem.”

Kristine elpirult a saját emlékeitől. Olyan gyerekes és buta volt ez a szentimentális gondolat. Igen, Kevinnek és neki megadatott az a szerencse, hogy sok-sok gyönyörű, szenvedéllyel teli évet tudhatnak maguk mögött, ezzel nem mindenki büszkélkedhet. De végül éppúgy, mint annyi minden más dologból, a házasságukból is eltűnt a szenvedély, kihunyt a szikra. Nem volt ennek konkrét oka, az események egyszerűen csak szép lassan megingatták köztük az alapokat. Chloe főiskolára ment, Kevin elvesztette az állását, és Kristine üzleti vállalkozásba fogott. A pénz nagyon ki volt számolva, és amikor Kevin végre talált munkát, állandóan utaznia kellett. A sok apróság felgyülemlett, valami pedig megváltozott közöttük.

Például ezen a hétvégén volt a huszonötödik házassági évfordulójuk, amit még csak nem is töltöttek együtt. Ez egyikük hibája sem volt, tényleg. Kristine szeretett volna eljönni erre az esküvőre, Kevin pedig szokás szerint vasárnap délutánra foglalta le a repülőjegyét munkaügyben. Egyiküknek sem jutott eszébe egészen a múlt szerdáig, hogy közeleg az évforduló. Addigra pedig már nem volt mit tenni, nevettek az egészen.

– Most már hivatalosan is két öreg, házas kövület vagyunk – mondta Kevin.

Kristine szorosan összefonta magán a karját, miközben a virágos boltívet nézte. Nehéz volt elhinnie, hogy azok az idők, amikor csak az számított, hogy együtt gyönyörködjenek a naplementében, és az egész napot az ágyban töltsék, régen elmúltak. Ijesztő volt a gondolat, hogyha nem vigyáznak, minden, amit együtt felépítettek, megsemmisülhet. Erre a gondolatra Kristine szeme megtelt könnyel.

–Ajjaj! – mormolta Chloe June-nak. – Anyát elöntötték az érzelmek.

Évek óta azzal heccelte az egész család, hogy milyen könnyen elérzékenyül, elég egy szép pillanat vagy egy megható reklám.

– Amikor először mentem óvodába – szerette Chloe mesélni –, a legtöbb szülőnek a gyerekét kellett megvigasztalnia. Nálunk ez fordítva volt.

– Nem sírok – mondta gyorsan Kristine. – Csak belement a homok a szemembe.

Nem szeretett hazudni, de nem állt szándékában bevallani, hogy valami nincs rendben a házasságával, főleg az anyja jelenlétében. June nem nyugodna mindaddig, amíg fel nem állítanának egy haditervet Kristine házasságának megmentésére. Nem, köszi. Egy ilyen napon, amikor minden ragyog, és a tó vize csillámlik a fényben, Kristine egyszerűen csak jól akarta magát érezni. Egy nagy mosoly kíséretében annyit mondott:

– Nem keressük meg a helyünket?

– Még nem – June kényelembe helyezte a lábát, és a parkolóban álló apró lakókocsi felé mutogatott. – Azt mondom, előbb még púderezzük be az orrunkat. Ezek a mosdók egész jónak tűnnek ahhoz képest, hogy szabadtéri esküvőn vagyunk.

Kristine megfordult abba az irányba, amerre anyja mutogatott. Egy csinos, kompakt kis lakókocsi állt a vendégek fogadására szolgáló recepció mellett. June-nak igaza volt, tényleg mutatós darab volt. Kristine azonban váratlanul gyanút fogott. Egy csapat pasztellszínbe öltözött lány álldogállt a kocsi mellett, néhány nyakkendős, mellényes fiatalemberrel.

– Anya, rosszul gondolod. Az a menyasszony lakókocsija, és ezt te pontosan tudod – mondta Kristine. – Ha tényleg be szeretnéd púderezni az orrodat, azt ott kell megtenned – mutatott a parkolóban sorakozó Toi-Toi bódékra.

– Ha nem csal a memóriám – mondta June némi élccel a hangjában –, én esküvőre jeleztem a részvételi szándékom, nem pedig kempingezésre. Mint az esküvő vendége, légkondicionált és folyó vízzel rendelkező mosdót várok.

Chloe megbökte June-t a könyökével.

– Ne felejtsd, hogy úgy érzed, mindjárt elájulsz – súgta a fülébe.

June szeme felcsillant.

– Úgy érzem, el fogok ájulni – jelentette be, és drámaian legyezni kezdte magát a kalapjával. – Attól tartok, hőgutát kaptam.

Kristine sóhajtott egy nagyot. June imádott úgy tenni, mintha a szabályok rá nem vonatkoznának. És valahogy mindig képes volt Chloét is magával rántani.

– Sajnálom – mondta Kristine. – De én már lecövekeltem. Nem mehettek…

Mielőtt befejezhette volna a mondatot, csak annyit látott, hogy June és Chloe máris a menyasszony lakókocsija felé veszik az irányt. A magas Chloe és a pöttöm June úgy tűntek egymás mellett mint két össze nem illő, tettre kész bandita.

– Hihetetlen – mormogta Kristine. – Mi leszünk az első család, akit kirúgnak egy esküvőről. – És mivel más választása nem maradt, utánuk eredt.

Ahogy June feltépte a mosdó ajtaját, a hűvős levegő megcsapta az arcát és meglebbentette kilógó hajtincseit. Csodás érzés volt. Már közel állt hozzá, hogy kinyiffan abban a kinti hőségben. Hátrafelé nézegetve próbálta Kristine-t és Chloét rábírni, hogy kövessék, akik aggodalmasan várakoztak az ajtó előtti lépcsőnél. Aggodalmuk teljesen indokolatlan volt, hiszen a mosdó tökéletes volt. Hajlakk- és parfümillat járta át, nem pedig… Szóval, nem olyan volt, mint a szabadtéri rendezvényekről ismert mobilmosdók.

– Gyertek már! – pampogott June. – Itt sokkal… – hirtelen elcsendesedett. Ha a füle nem csalt, zokogást hallott a menyasszonyi lakókocsi belsejéből. Szívszaggató zihálás és szipogás. June néhány lépést előrement, miközben hunyorgott, hogy szemét a mesterséges fényhez szoktassa.

A mennyasszonyt egy rakás hajtű, sminkesecset és zsebkendő vette körül, a csokrot a kezében tartotta és szívet tépően zokogott. A záporozó könnyeket leszámítva a tökéletes menyasszony látszatát keltette. Ízléses, A vonalú ruhát viselt, az elején csipkebetéttel, ami biztosan szép könnyedén libeg a szélben. Szőke, hullámos fürtjei laza kontyban pihentek, amit gyönyörű antik fésű rögzített az elegáns fátyolhoz. Még a sminkje is tökéletesnek tűnt – nem vitás, hogy a legjobb vízálló termékeket használta.

– Hoppsz! – szisszent fel Chloe, miközben hátulról beleütközött June-ba. – Nagyi! Te mit csinálsz… Jaj ne!

– Anya! – June erős rántást érzett hátul a ruháján. – Gyere… most azonnal! Nyilvánvaló volt, hogy Kristine szeretné őt kimenekíteni ebből a helyzetből, de June nem volt róla meggyőződve, hogy ez a legjobb megoldás. Valami okának lennie kellett, hogy pontosan ebben a pillanatban lépett be ebbe a lakókocsiba. Talán nem volt illendő megzavarni a menyasszonyt az esküvője előtti pillanatokban, de ennek a lánynak nyilvánvalóan szüksége volt némi segítségre.

June nem torpant meg. A tükör előtti asztalon volt egy doboz zsebkendő. Gyors mozdulattal kirántott belőle egy maréknyit.

– Meggondolta magát a vőlegény? – kérdezte a pityergő arát. Nem egy olyan esküvőn vett már részt életében, amelyen a menyasszony anyja színlelt mosollyal az arcán jelentette be a vendégeknek, hogy „a gyerekek meggondolták magukat”, miközben a menyasszony az oltár oldalában, darabokra tört szívvel sírt.

A menyasszony, aki nem is sejtette, hogy nincs egyedül, először hátrahőkölt, majd grimaszolni kezdett.

– Nem, nem ő gondolta meg magát… Hanem, azt hiszem, én.

June meglepődött. Úgy tűnt, ez a lány nem sajnálta az időt és az energiát arra, hogy a legjobban nézzen ki, abba azonban nem gondolt bele, mit jelent kimondani valamit, ami örökre szól. June nem finomkodott, ezzel rögtön szembesítette is.

Kristine előrelépett, szeplős arca vérvörös lett.

– Nagyon sajnálom – mondta a menyasszonynak. – Anyám hőgutát kapott, de ne aggódj, már megyünk is. Most azonnal.

Kristine újra megrántotta a ruháját. June belekapaszkodott a műanyag pultba, hogy ne tudják őt elrángatni.

– Állj! – jelentette ki, miután Kristine-nek mégis sikerült őt egy méterrel kijjebb tessékelni. – Én csak…

– Igaza van – mondta a menyasszony. Miután megérintette a rózsacsokrot a pulton, a lány lehuppant egy fehér fonott székbe. – Teljesen igaza van.

Kristine lassan engedett a szorításból.

– Igen?

June vett egy mély lélegzetet és kihúzta magát. Persze hogy igaza volt. Mindegy, hogy a lánya elhitte-e vagy sem, June nagyon gyakran előbb tudta, mi a legjobb valakinek, mint maga az illető.

– Kislány korom óta álmodozom az esküvőm napjáról – szipogta a menyasszony. – És most, hogy eljött, egyszerűen… nem olyan, amilyennek elképzeltem.

– Hogy mivé fajultak manapság az esküvők… – kezdett bele Chloe.

Kristine jelentőségteljesen a lányára nézett, hogy elnémítsa. A menyasszony elnézően mosolygott.

– Én csak egyszerűen azt hittem, hogy akihez hozzámegyek, az… – elbizonytalanodott, hogy folytassa-e.

– Az egy herceg lesz – mondta June. – Egy filmsztár. Barack Obama.

– Az egy tűzoltó lesz – fejezte be a mondatot a menyasszony bánatos szemekkel. – Egy tűzoltóállomás mellett nőttem fel, és minden éjjel hallottam, ahogy útjukra indulnak a tűzoltóautók, hogy megmentsenek valakit. Azt gondoltam, ilyen férjet szeretnék. Valakit, aki… – újabb könnycsepp gördült le az arcán – …aki meg tud menteni. – June hallgatott, a menyasszony csóválta a fejét. – Tudom, semmi értelme annak, amit mondok.

– De van – felelte June. – Biztonságban szeretnél lenni.

Amikor Eugene még élt, June mindig biztonságban érezte magát. Abban, hogy elvesztette a férjét, az a tudat volt a legnehezebb, hogy az egyetlen ember, aki meg tudta védeni, nincs többé.

A menyasszony a fejét csóválta.

– Nem tudom, képes vagyok-e rá.

A légkondicionáló monotonon zúgott a csendben. June látta a tükörben, hogy Chloe az ajkát harapdálja, mintha épp a lány szavait próbálná megemészteni. Kristine a saját jegygyűrűjét bámulta.

– Ezen minden menyasszony keresztülmegy – mondta June. Lehet, hogy az esküvő előtt fél évvel, lehet, hogy két héttel, és az is lehet, hogy aznap, de mindenkiből előtörnek a könnyek, a megbánás és a kétkedés. Higgy nekem, én tudom. Én is majdnem leléptem a saját esküvőmről.

– Tényleg? – kérdezte Kristine.

June mosolygott.

– Követeltem anyámtól, hogy küldjön apácazárdába. Ő azonban megsimogatta az arcomat és azt mondta: „Ez szörnyű ötlet. Ki fognak rúgni.”

Chloe felnevetett.

– Ebben igaza volt.

– Úgyhogy inkább férjhez mentem. – June a családjához fordult. – És ez volt életem legjobb döntése.

A menyasszony a jegygyűrűjét kezdte vizsgálgatni. Az ajtón beszűrődött a násznép csevegésének és nevetgélésének hangja. Halkan megszólalt egy hárfa is.

– Ha tényleg szeretnél visszalépni – June mindent megtett, hogy a lehető leggyengédebb hangját hallassa –, ne akard egyedül csinálni. Meg kell keresnünk a legjobb barátodat.

Chloe bólogatott, és az ajtó felé igyekezett.

– A tanúd az? Megyek, megkeresem.

– Nem – vonta meg a vállát a menyasszony. – Ez a legrosszabb az egészben.

June reménykedni kezdett.

– Miért?

– Mert Robbie a legjobb barátom. Mindenről tudok vele beszélni, mindig megnevettet, és mindig tudja, mit tegyen, ha… – A lány hangja elcsuklott. – Ó! – ezt már szinte csak suttogta.

– Szereted őt, igaz? – kérdezte June.

A menyasszony szeme elkerekedett.

– Igen! – Felpattant a székből, és úgy nézett June-ra, mint valami varázslóra. – Igen!

– Hé, tartogasd meg ezeket az igeneket az oltár előttre! – mondta nevetve June. – Ugyanis odakint egy komplett esküvő vár rád.

– És olyan gyönyörű – mondta Kristine.

– Menj hozzá! – helyeselt Chloe. – Ha tényleg ő a legjobb barátod.

June újabb zsebkendőt vett el a pultról. Villámgyorsan letörölt egy parányi pacát a menyasszony szeme alól, majd adott neki egy kis löketet.

– Gyerünk!

A menyasszony az ajtó felé sietett, a gyönyörű fehér ruha csak úgy úszott utána. Hirtelen megállt, és magához ragadta a pulton lévő vázából a menyasszonyi csokrot.

– Ezt a vendégek előtt akartam csinálni, de… – Miközben felemelte, csintalan mosolyt villantott June-ra. – Elkapni!

Mielőtt June egyáltalán ráeszmélt, mi folyik itt, a csokor már repült is az arca felé. Felemelte a kezét, leginkább, hogy megvédje magát. Egy keményebb szár a tenyerének ütközött, érezte, ahogy az ujjai ráfonódnak a tövekre. Kristine és Chloe keze pedig June-ét kulcsolta át. June bódultan nézett le a rózsaszín és fehér virágokra, az összefonódó kezekre.

– Ti vagytok a következők. Ti hárman! – állapította meg a menyasszony.

Chloe idegesen nevetgélni kezdett.

– Hát, lehet, hogy van egy pasim, csak nem tudok róla?

Kristine a fejét csóválta.

– De hát én, én… házas vagyok.

June felvonta a szemöldökét.

– Ez lenne ám a csodás meglepetés!

– Köszönöm – a menyasszony összekulcsolta a kezét és ragyogott a szeme. – Ez egyszerűen… – lehajtotta a fejét, mint akiben most tudatosult igazán, mihez állt egészen közel az előbb. Felnézett és June-ra mosolygott. – Köszönöm.

Aztán a menyasszony kitárta az ajtót. A napfény elárasztotta a lakókocsi belsejét, a Michigan-tó ragyogott a háttérben. A koszorúslányok meglátták, izgatottan integetni kezdtek. June magasba emelte a karját, lánya és unokája még mindig vele szorították a csokrot.

– Na menjünk – adta ki az utasítást June. – Nézzük meg, mire jó ez az egész esküvősdi.