Szerintem

...

Felcsuti Péter

Szerintem

...

Társadalom, gazdaság, pénzügyek és vállalatvezetés a kétezres években Magyarországon

[írások és előadások]

Corvina

© Felcsuti Péter, 2014

Szerkesztette: Gaal Ilona

Borítóterv: Csöllei Balázs

Kiadja a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6226 8

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Csillának a sok szeretetért és noszogatásért,

Nélküle ez a könyv soha nem készült volna el.

Mottó helyett

Örkény István: Nézzünk bizakodva a jövőbe!

Körülbelüli száztíz-száztizenöt év múlva, egy szép nyári napon, soron kívül megkondítják majd az ország összes harangjait. Sokan rá se hederítenek, pedig az a csengés-bongás nagy változások hírnöke lesz!

Addigra Visegrádon újjáépül az egykori királyi palota, sosem látott pompával, óriási termekkel, függőkertekkel. Az avatási ünnepségen – azt jelzi majd a harangkongás – néhány aggastyánnak könnybe lábad a szeme. Valóban, az lesz az a perc, az a nagy és régen esedékes perc, amikor véget ér az ezeréves pechszéria.

Visegrád akkor már nem ennek a csöpp kis országnak lesz a székhelye, hanem a Dunai Magyar Köztársaságnak, melynek négy vagy öt tenger mossa partjait. „Dunainak” azért fogják hívni a köztársaságot, nehogy összekeverjék egy másikkal, az Alsórajnai Magyar Köztársasággal. Ez utóbbit akkor se magyarok lakják majd, hanem kopott öltözékű, elnyűtt alsórajnaiak, akik csak kabalából vették föl a magyar nevet.

Le se lehet írni, milyen jó dolog lesz akkor magyarnak lenni! Elég talán annyit mondani, hogy a „magyar” szó – potom száztizenöt év alatt – igévé változik, mely addigra minden élő nyelvbe felszívódik, méghozzá kellemes jelentéstartalommal.

„Magyarni” franciául például annyit tesz majd: magamat jól leszopni. Spanyolul: utcán pénzt találni, érte lehajolni; katalán nyelvjárásban: „Könnyedén hajolgatok, amióta kínzó derékzsábámból kigyógyultam.” És ha valaki Londonban így szól: I am going magyarni (vagyis szó szerint: megyek magyarni), ez azt jelenti: „Ahhoz az isteni nőhöz, akit ott látsz, most odamegyek, megszólítom, belekarolok, hazaviszem és…” (Itt egy csúnya szó következik.)

Más példa: „Én magyarok, te magyarsz, ő magyarik” (mert ikes lesz az ige) hét civilizált nyelven (norvégül, görögül, bolgárul, baszk nyelven stb.) azt jelenti majd: „Ropogós kacsasültet eszem (eszel, eszik), idei uborkasalátával, miközben Yehudi Menuhin a »Csak egy kislány«-t húzza a fülembe.”

Továbbá: „Anyuka, mehetek magyarni? – Magyarhatsz!” – lettül azt jelenti, hogy egy kisfiú elkéredzkedik moziba, s az édesanyja, némi habozás után, elengedi, pedig a filmet csak tizennyolc éven felüliek látogathatják.

De hagyjuk a külföldet! Itthon is sok mindent másként hívnak majd. Például a „vanília” helyett, mely idegen szó, a „háború” megy át a köztudatba, minthogy régi jelentését amúgy is elvesztette. A visegrádi cukrászdában tehát a fagylaltospult fölött ez lesz kiírva:

Eper

Puncs

Háború

Csokoládé

Így fogunk élni. Addig, ezt a pár évet, ki kell bírni.

Előszó

Kedves Olvasó!

Köszönöm, hogy vette a fáradságot (és vállalta a költségeket), hogy kézbe vegye ezt a könyvet, amely az elmúlt csaknem másfél évtizedben megjelent írásaimból, interjúimból és a Raiffeisen Bank éves találkozóin tartott beszédeimből tartalmazza a legsikerültebbeket vezetésről, bankszakmáról, gazdaság- és társadalompolitikáról.

A szűk másfél évtized még bőven közelmúlt, mindannyian átéltük a 2000-es évek nagy fogyasztási boom-ját, majd a válságot, a csalódásokat, a felelősök és a kiút keresését, az elhúzódó társadalmi és politikai hidegháborút, ami országunkat – mint annyiszor a történelem folyamán – leszakadással fenyegeti. Írásaim, közlendőim sok mindent megmutatnak, sok mindent megmagyaráznak ennek az időszaknak a dilemmáiból, sok mindenben „igazuk van”. És utólag visszatekintve az is látszik, hogy bőven volt, amiben tévedtem.

Gyakran mondogatjuk, „tévedni emberi dolog”, mégis furcsa viszonyban vagyunk a tévedéseinkkel; elkövetjük, elhallgatjuk, magunk előtt is eltagadjuk, elfelejtjük, újra elkövetjük, de csak ritkán valljuk be őket. Nagyon kevés köztiszteletben álló embertől hallottam, hogy arról beszélt volna: korábban miben tévedett, milyen hibákat követett el és mit tanult a tévedéseiből. Sokkal gyakrabban hallani ezektől az emberektől, hogy ők és a nézeteik mit sem változtak, most is ott állnak, ahol húsz (harminc, stb.) évvel ezelőtt, legfeljebb a dolgok (a körülmények, a pártok, más emberek, stb.) változtak – mozogtak el egyik vagy másik irányba. Még az is lehet, hogy igaz, amit mondanak, de számomra a mintát mégsem ők, hanem J. M. Keynes, a huszadik század kétségkívül legnagyobb hatású közgazdásza jelenti. Őt jócskán elmarasztalták azért, mert túlságosan gyakran változtatta meg a véleményét. És neki tulajdonítják a híres mondást, amit állítólag egy vitapartnerének mondott: „Ha a tények megváltoznak, megváltoztatom a véleményemet – és Ön mit tesz, Uram?”

Az 1980-as években – bár természetesen láttam, hogy a „létező szocializmus” milyen ellentmondásokkal terhes – bíztam (hittem?) abban, hogy megjavítható. Ennek főleg családi okai lehettek (szüleim a szocialista rendszerben őszintén hívő, azért áldozatot vállaló kommunisták és zsidók voltak), végül is a legtöbb ember (politikai vagy bármilyen más természetű) indíttatására, ízlésvilágára, stb. a családi háttér van a legnagyobb hatással. Az 1990-es években aztán másokkal együtt elfogadtam a szocializmus bukását és vele a kapitalizmust is. S minthogy abban az időben az éppen regnáló kapitalizmusmodell a neoklasszikus-liberális volt, én is elfogadtam, hogy a piaci koordináció önmagában hatékony, és egészséges bizalmatlansággal viseltettem az állami beavatkozásokkal szemben (ez, az állam magyarországi működését látva akkor és az óta, azért nem igazán meglepő). Neveltetésem és igazságérzetem ellen voltak (vannak) a nagy jövedelmi különbségek, de elfogadtam, hogy ez szükségképpen együtt jár a kapitalizmussal. Ebben nyilván közrejátszott az is, hogy valamennyi szerencsének és szorgalomnak köszönhetően a dolgok kedvezményezettje voltam (vagyok).

 Ettől függetlenül visszataszítónak tartottam és tartom ma is azokat az igazságtalanságokat, amelyek egész társadalmi csoportokat taszítanak méltatlan körülmények közé. Tiltakozásra és cselekvésre kényszerít ezeknek az előítéleteknek a burjánzása és az, hogy akik elszenvedik, egyre kilátástalanabb helyzetbe kerülnek.

A 2000-es évek dübörgő magyar bankszektorában az egyik legdübörgőbb – legdinamikusabb, legnyereségesebb, és ami ezzel jár, a legnagyobb kockázatokat vállaló – bankot vezettem. Charles Prince-nek, a Citigroup válságban levitézlett elnök-vezérigazgatójának a nevéhez fűződik a híres/hírhedt mondás: „amíg a zene tart, táncolni kell”. Ebben nagyon sok igazság van; a verseny, az ösztönzők, a csoportdinamika (magyarul, csordaszellem) alkotta kapitalista rendszer nagyon erősen fogva tartja a szereplőket és fogva tartott engem is.

Megint csak egy távoli példával hozakodom elő: Alan Greenspant, az amerikai jegybank elnökét több mint húsz éven keresztül jóformán mágusként tisztelte szakember és laikus szerte a világon, ám a 2008-ban elindult pénzügyi válság egy pillanat alatt megfosztotta nimbuszától. Maga Greenspan az amerikai törvényhozás és a tévénézők százmilliói előtt elismerte tévedését, amikor arról beszélt, hogy „megdöbbenéssel vegyes hitetlenkedéssel” figyelte az események kibontakozását. Ráadásul tévedésének nem is akármekkora kihatása volt az Egyesült Államok és a világ gazdaságára, amint azt az azóta eltelt időben láthatjuk. Ez nem gátolja meg őt abban, hogy a szóban forgó nyilatkozat megtétele óta különböző fórumokon időről időre elmondja, leírja a véleményét, és ezt a jogát nem vitatja el senki.

Így aztán van úgy, hogy az ember téved és másvalakinek, aki az ellenkezőjét állította, igaza van. Ilyenkor – bármennyire fáj – el kell ismerni az én tévedésemet és az ellenfelem igazságát. A devizahitelezés ilyen kérdés; ha általában a devizahitelezés nem is, de a svájci frank, mint „hordozó valuta” alkalmazása egyértelműen a bankok számlájára róható fel. Ezen az sem változtat, hogy a hitelezés elindulása előtti 15-20 évben a svájci frank árfolyama az euróval, illetve korábban a német márkával szemben soha nem mutatott olyan kilengéseket, mint a válság idején, illetve az azóta eltelt időben. Ettől függetlenül az emberben ott motoszkál valami, amit az olvasónak biztosan nem könnyű elfogadnia, talán még előhozakodni sem nagyon lenne érdemes vele, mégis igaz: ez pedig a dolgok véletlenszerűsége. Vagyis hogy a véletlennek gyakran nagy szerepe van abban, hogy a dolgok úgy alakulnak, ahogy. Nassim Taleb A fekete hattyú című méltán híres könyvében eljátszik egy gondolattal, ami nagyjából így foglalható össze: 2001 szeptember 11. előtt egy, a repülőterek biztonságával foglalkozó szakember javaslatokkal ostromolja az amerikai hatóságokat, mondván, hogy súlyos hiányosságok vannak ezen a területen. A hatóságok elfogadják a javaslatokat és sok pénzt – milliárd dollárokat – költenek a reptéri biztonság megjavítására szerte az országban. 2001. szeptember 11-én, se előtte, se utána, azonban nem történik semmi – az Al-Kaida vezetőinek ugyanis nem jut eszükbe, hogy éppen repülőgépes terrorcselekményt hajtsanak végre, inkább valamilyen más ötletük támad. A sajtó viszont bírálja az utaskezelés lelassulását, a kényelmetlenségeket, a közpénzek elherdálását. A szakembert elbocsátják.

Adott esetben arra gondolok, hogy a globális válság épp úgy 2013-ban is kitörhetett volna, mint 2008-ban és ez egészen más helyzetben érte volna a pénzügyi konszolidáció útján időközben elindult magyar gazdaságot, illetve a lakosságot, mint ahogy ténylegesen érte 2008-ban és az azt követő években.

Ez természetesen csak egy frivol gondolatkísérlet, semmilyen formában nem írja felül a korábban leírtakat, de azt jól szemlélteti, hogy a véletlen sokkal nagyobb szerepet játszik az életünkben, mint sokan – köztük a megmondó emberek is – gondolnák.

Így aztán mind tévedéseim, mind érvényes állításaim óvatosságra intenek. Az ismert regény címét kölcsönvéve ezért ennek a kötetnek akár „Felcsuti szerint a világ” is lehetne a címe. A hangsúly a „szerint” szócskán van. Nem hiszem, hogy nálam lenne a bölcsek köve és tudom azt is, hogy sokféle igazság van. Az én véleményem egy a sok lehetséges vélemény közül, és így joga van, hogy megjelenjen a közéletben és más lehetséges véleményekkel tisztességes vitában ütközzön, versenyezzen. A demokratikus vita ugyanis minimálisan szükséges ahhoz, hogy valahogy kikeveredjünk ebből a mostani zsákutcából.

Felcsuti Péter

2013. október 5.

U. i.

Egy fontos „ügyrendi” megjegyzés: a kötetbe felvett írások, interjúk és előadások úgy szerepelnek, ahogyan annak idején megjelentek, illetve elmondtam őket. Az előadásokból azonban kimaradtak azok a részek (adatok és információk), amelyeket a Raiffeisen Bank joggal tarthat bizalmasnak, illetve a saját üzleti titkának. Ami bent maradt – remélem, a bank mostani vezetői is így gondolják – szerintem inkább hízelgő, de semmiképpen nem káros a bank számára.

„Én nem akarnék beszólni innen senkinek”

Élet és Irodalom | 2011. április 29. | Rádai Eszter interjúja

„Ha az ember tárgyilagosan elemez, ez az utolsó három év rengeteg tekintetben megkérdőjelezte, általánosságban véve, a pénzügyi szolgáltatásokat, konkrétan a bankszakmát, ezen belül az én tevékenységemet. A 2009-es válság hatására kénytelen voltam szembenézni azzal, hogy ezek a szolgáltatások esetleg messze nem olyan hasznosak a társadalom tagjai számára, mint ahogy korábban gondoltuk, illetve ahogy a bankok állítják” – mondja a Raiffeisen Bank volt vezérigazgatója, a Bankszövetség korábbi kétszeres elnöke, az egyetlen a magyar felső szintű bankárok közül, aki kezdettől fogva, két évtizeden át ugyanazt a bankot vezette. Felcsuti Péter, aki úgy látja, hogy a 2000-es évek a mi elvesztegetett évtizedünk, ma már nem csak afféle hobbiként, szabadidős foglalkozásként folytatja a magyar társadalom leszakadt rétegeinek a felzárkóztatásával kapcsolatos tevékenységét.

– Mit válaszolna most egy, a foglalkozását tudakoló kérdésre?

– Nyugdíjas vagy inkább visszavonult bankvezető, talán ezt.

– Mert lélekben még mindig bankvezető?

– Mert ez volt az utolsó állásom, és az óta alig három-négy hónap telt el, még ha én örökkévalóságnak éreztem is.

– Annyira lassan múlik azóta az idő?

– Annyira gyorsan. Olyan messzire kerültem korábbi önmagamtól, annyi minden történt az óta, és mert a fejemben ez a váltás nagyon gyorsan végbement. Pedig azért elég nagy váltás, amikor az ember harminc-negyven évig hivatalnok, alkalmazott, és a negyvenegyedikben már nem az.

– Trenírozta magát, vagy inkább sok új feladatot talált ki magának?

– Az utóbbi. Például azt gondoltam, hogy nem haszontalan, ráadásul engem is szórakoztat, ha bizonyos, szerintem érdekes és értékes könyveket segítek eljuttatni a magyar olvasóközönséghez, meggyőzöm a kiadót, hogy érdemes kiadni. És akkor lefordítom és beszállok a kiadásba, meg segítek valami kis hírverést is csinálni neki.

– Milyen könyvek ezek? Például az első, ami a maga fordításában olvasható, George A. Akerlof és Robers J. Shiller 2009-ben a Princeton University Press kiadásában megjelent munkája, az Animal Spirits? Amelynek egyik fejezetét Magyarországon – ha jól értem – afféle kötelező irodalomnak gondolja… [Ezt a fejezetet és a fordító előszavát az Élet és Irodalom tavaly karácsonyi száma közölte – a szerk.]

– Erre a könyvre egy könyvesboltban, valahol külföldön bukkantam, és mert nagyon érdekesnek találtam – mert egy csomó nem szokványos dologról van benne szó –, ezért megvettem. Az a bizonyos fejezet pedig, amelyik a kisebbségi szegénység okára kérdez rá, kiváltképp nem szokványos, én sehol nem találkoztam makrogazdasági elméleti munkákban ezzel a megközelítéssel, ezek a gondolatok számomra revelatívak voltak.

– Ráadásul nem is számít kimondottan politikailag korrektnek ezt a kérdést ma föltenni.

– Abszolút nem. De az a szép benne, hogy túllép bizonyos határokon. Azt kérdezi, mi lehet az oka annak, hogy negyven évvel Martin Luther King híres beszéde, a szegregációellenes törvények meg az iszonyú mennyiségű pénz és erőfeszítés után, ami ebbe belement, Amerikában még mindig létezik ez a probléma. És miközben kőkemény statisztikákat tár az olvasó elé a börtönben lévő emberek faji összetételéről, az életszínvonalról, az iskolázottságról stb., stb., azt kérdezi: miért van az, hogy az afroamerikai kisebbség összességében mind a mai napig mélyen a lehetőségei alatt teljesít. Mert ezeket az embereket – válaszolja – a lelki kényszerek fogva tartják. A vitathatatlanul létező burkolt előítéletesség, de – amit nem illik kimondani a PC miatt – az őket magukat fogva tartó saját görcseik is. Hogy az nem úgy van, hogy ott van egy csomó patyolatfehér lelkű afroamerikai, aki alig várja, hogy lehetőséget kapjon, és akkor ugyanúgy fog működni, mint egy fehér középosztálybeli, mert az évtizedek-évszázadok alatt a megkülönböztetés, a rossz bánásmód, a diszkrimináció miatt kialakult antiszociális viselkedésminták, görcsök és mindenfajta kényszerek bennük tovább működnek, mert ezek a viselkedési minták apáról fiúra öröklődnek, és belsővé válnak. És hát az analógia annyira nyilvánvaló: de hiszen ez majdnem egy az egyben igaz a cigányokra…! Ha ez így van Amerikában, hogyne lenne így Magyarországon?! Ha a feketék rontják saját sorsukat Amerikában, hogyne tennék ugyanezt a cigányok itt, Magyarországon?! És nem azért, mert ilyen megátalkodottak, hanem mert ez egy nagyon összetett szociálpszichológiai jelenség. És ha ezt nem hordja a fejében az, aki cigány integrációs programokon akar dolgozni, akkor nagy meglepetések érhetik. Szóval én csak ennyit akartam mondani: hogy nagyon erős az áthallás ennek a fejezetnek a tartalma és a magyarországi cigány integrációs problémák között, hogy erre érdemes odafigyelni.

– De amikor erre a könyvre rátalált, akkor még bankelnök volt.

– Igen, de akkor már „az írás a falon volt”. Már tavaly nyár végétől látszott, hogy a bankelnökség hamarosan véget ér, és komolyan gondolkodni kezdtem arról, milyen lesz az én új életem.

– Érdekes, hogy ezt mondja, távozása körül ugyanis nem egészen így nyilatkozott. Akkoriban pályája ötéves ciklusairól beszélt, amelyek közül a negyedik, egyúttal a szerződése a Raiffeisen Bank élén, most lejár, és – ahogy ön már előre jelezte a tulajdonosoknak – ez a távozását is jelenti.

– Igaz.

– De azt gondolta, marasztalni fogják?

– Az alapforgatókönyv az volt, hogy az év végén lejár a szerződésem, és én megyek, de valamiért az a lehetőség is ott motoszkált a fejemben, hogy esetleg megkérdezi a tulajdonos, lenne-e kedvem folytatni…

– És igent mondott volna?

– Igen, tudniillik az nem az a pillanat volt, amikor az ember szívesen átad egy bankot.

– Arra céloz, hogy egy hullámvölgy mélyén az első vezetőnek nem illik venni a kalapját és távozni?

– Igen, vagy legalábbis az én normáimmal ez nem feltétlenül van összhangban.

– A normáival vagy az önbecsülésével?

– Mind a kettővel. Tehát ha létezett volna az az ezek szerint nem reális forgatókönyv, hogy a tulajdonos megkérdezi, vállalok-e még két-három évet, akkor valószínűleg igent mondtam volna, nem függetlenül azoktól a kételyektől és fenntartásoktól sem, amelyek az utolsó két évben a válság hatására énbennem a szakmámmal kapcsolatban kialakultak. Ám ezt a döntést végül nem én hoztam meg.

– Mire céloz, amikor a szakmájával, a pénzügyi szolgáltatásokkal kapcsolatos kételyeiről és fenntartásairól beszél?

– Hogy számomra azért nem arról szólt a történet, hogy az utolsó egy-két év kivételével minden rendben lenne akörül, ahogy a bankok a dolgaikat intézték, vagy, ahogy személy szerint én tettem a dolgomat.

– Értsem úgy, hogy egykori bankárként lelkifurdalást érez?

– Ha az ember tárgyilagosan elemez, ez az utolsó három év rengeteg tekintetben megkérdőjelezte, általánosságban véve, a pénzügyi szolgáltatásokat, konkrétan a bankszakmát, ezen belül konkrétan az én tevékenységemet. A 2009-es válság hatására kénytelen voltam szembenézni azzal, hogy ezek a szolgáltatások esetleg messze nem olyan hasznosak a társadalom tagjai számára, mint ahogy korábban gondoltuk, illetve ahogy a bankok állítják. Szerintem vannak olyan mozzanatai, amelyekkel szemben jogos ez a kritika, és mivel én is bankvezető voltam, ráadásul nem is kis bank vezetője, ez a megállapítás az én tevékenységemre is érvényes, és azért ez nekem okozott fejfájást. De amikor a tulajdonos ezt a döntést meghozta, számomra ez a dilemma hirtelen más dimenzióba került: hiszen akkor nekem már nem kell bankvezetőként ezzel megküzdenem, távolságot teremthetek magam és a bankszakma között, szabad emberként nézhetek különösebb érdek nélkül rá, tárgyilagosan, de szakmailag megalapozottan.

– Mert bankárként ezt nem tehette volna?

– Ez is egy olyan szakma, amelyben az alkalmazottak túlnyomó többsége elfogadja a szabályokat, ahol forradalmárokból kevés van, és én sem voltam forradalmár. Ezzel szemben igyekeztem jó művelője lenni, jól megtanulni és a normái, szabályai, elvei szerint működni. Ami azonban nem tett vakká, nem zárta ki, hogy fenntartásaim legyenek vele kapcsolatban. Visszatérve a kérdésére, nem gondolom, hogy személyesen lennék felelős egy globális rendszer szabályaiért és működési sajátosságaiért, ugyanakkor gondolkozom ezekről a kérdésekről.

– Ennek a gondolkodásnak a része a második könyv, amit lefordított?

– Részben igen, ez a tőkepiacokról szól, és már kiadás előtt áll. És foglalkozom egy harmadik könyvvel is, az egy egészen más téma lenne, morálfilozófia, és erre a könyvre, Michael Sandel amerikai filozófus munkájára a kiadó hívta fel a figyelmemet. Önmagában engem persze a morálfilozófia nem érdekelne, de ez a könyv nagyon konkrét ügyek, például a béranyaság vagy az amerikai bankmentések vagy a floridai hurrikán idején történt áremelések kapcsán vet fel különböző morális természetű filozófiai kérdéseket. Tehát nagyon konkrét, a mindennapi életünkben előforduló ügyekkel kapcsolatban vitatja meg ezeket az elméleti problémákat. És az, hogy a mindennapi cselekedeteinkben ott vannak az erkölcsi természetű dilemmák, és amikor így döntünk vagy úgy döntünk, akkor az magyarázható különböző nagy filozófiai áramlatok gondolataival, szintén nagyon érdekes egy olyan laikus számára, mint én, tehát a laikus publikum számára.

– Most tehát ezt tekinti fő foglalkozásának? Mert eddig nem említette a szegény gyermekek iskoláztatásával, általában a magyar társadalom leszakadt rétegeinek a felzárkóztatásával kapcsolatos tevékenységét.

– De ezeket is mind csinálom. Amikor az ember napi nyolc – vagy akárhány – órában dolgozik, és ezt alkalmazottként teszi, az egy viszonylag jól körülhatárolt tevékenység, és ehhez képest minden más hobbi. Most meg úgyszólván időmilliomos vagyok, és ezért egy csomó, általam hasznosnak tartott dologgal tudok foglalkozni, a könyvek mellett például sokkal koncentráltabban azzal a kísérlettel, aminek hivatalosan Kiútprogram a neve. Ebben korábban csak afféle éceszgéberszerű szerepet játszottam, úgy is mondhatnám kicsit önkritikusan, hogy magasan lebegtem a dolog fölött, mint a füst a víz felett…

– …nagyrészt a bankja révén.

– Hát igen. De most már ez is a napi tevékenységeim közé tartozik, „üzemszerűen” tudom végezni. És harmadikként ott van – ha lehet ironikusan fogalmazni – a „társadalomjobbító” tevékenység.

– Mit ért ezen?

– Hogy amikor az ember nem nagyon boldog attól, amit lát maga körül, akkor – még ha semmiféle küldetéstudat nem vezeti is, és még ha távolról sem néptribun alkat – megpróbálja megtenni, ami tőle telik: ír néha egy-egy cikket, el-elmegy egy-egy egyetemre, és előad valamilyen témában, amihez ért és amit fontosnak tart, megszervezi egy szociológiai kutatás hátterét, elképzel egy honlapot… Ilyesmik telnek tőlem, és nem azért, mintha valamiféle népvezéri hajlamok szunnyadnának bennem, hanem mert azt gondolom, hogy helyes, ha én ezekkel foglalkozom.

– Később szeretném ezek némelyikéről kérdezni, de előbb ugorjunk vissza az időben néhány évtizedet. Egészen a rendszerváltásig a Magyar Nemzeti Bankban dolgozott, nemzetközi pénzpiaci műveletekkel kapcsolatos területen, az úgynevezett Fekete János-istálló tagjaként, ahonnan – talán ezért szokták versenyistállóként emlegetni – a kereskedelmi bankárok magyarországi első generációja kikerült…

– Igen, Zdeborsky György, Boros Imre, Töröcskei István, szegény megboldogult Fáy Gyula, Lenk Géza, Bartha Árpád, Wolf László, Kovács Gábor, Princz Gábor, ők mind onnan jöttek. De én magunkat nem versenylovaknak, sokkal inkább afféle dinoszauruszoknak gondoltam, kihalásra ítélt állatfajtának, a mostani szakmai követelményekhez képest félkész szakembereknek. Tanulgattunk, tanulgattunk, de mögülünk hiányzott az a formális képzettség, amivel a mostani generáció rendelkezik. A rendszerváltás idején mi, akkori negyvenesek voltunk kéznél, és abban a világban, azon a szabályozatlan és áttekinthetetlen piacon a külföldi befektetők számára mi nagyon megfeleltünk, mert volt helyismeretünk, és tudtuk, hogyan születnek a döntések az államigazgatásban, ráadásul azt is tudtuk, hogyan kell a kést-villát fogni, beszéltünk idegen nyelven, meg volt valamennyi eszünk is. De azért az már akkor is tudható volt, hogy egy idő után ki fogunk tűnni a képből, hiszen nagyon tökéletlen a tudásunk.

– Lehet-e azt a folyamatot, amely során ezekből a fiatal bankosokból az akkor felálló kereskedelmi bankok vezérkara lett – a politikai tőke gazdasági tőkévé konvertálásának analógiájára – a kapcsolati tőke gazdasági tőkévé konvertálásaként értelmezni?

– Azt hiszem, nem, mert a nagyon gyorsan végbement privatizáció során nem a bankvezetők vették meg a bankjaikat, hanem külföldi bankok, és mi ebbe a rájuk jellemző hierarchiába illeszkedtünk bele: mi egy többé-kevésbé erős kezű tulajdonos alkalmazottai voltunk több-kevesebb autonómiával, és föl sem merült az a kérdés, hogy az egyébként bőséges fizetésünkön túl meggazdagodhatnánk, megvagyonosodhatnánk. Egy bankalkalmazottnál, ha csak nem Csányi Sándornak hívják vagy OTP-nek az illető bankot, ez a kérdés így nem merülhetett fel. A reálszférával ellentétben, ahol mozgékony és ügyes emberkék megszerezték a vagyontárgyakat, mi csak működtettük azokat.

– Arról a húsz évről, amit a Raiffeisen Bank elnöki székében eltöltött, közben és a távozása alkalmával is sok szó esett, most ezt hagyjuk. A Bankszövetség éléről való távozására viszont szeretnék visszatérni, annak okairól ugyanis akkor mindössze azt a rejtélyes kijelentést tette, hogy „a bankszakma egyes stratégiai kérdéseiben képviselt álláspontom jelentősen eltér a Bankszövetség néhány meghatározó tagjának véleményétől”. De hogy kik ezek a meghatározó tagok, és miben tért el a véleménye, arra csak következtetni lehetett, igaz, elég nagy biztonsággal.

– Valójában arról szólt a történet, milyen mértékben tegyünk eleget a kormány azon követeléseinek, hogy a bankok mindenfajta gesztusokat tegyenek az ügyfeleiknek.

– Most arra céloz, hogy a Bajnai-kormány egy etikai kódex megalkotására szólította föl a bankokat.

– Igen, és én sokkal nagyobb mértékben hajlandó lettem volna a kormány, helyesebben az ügyfelek „kedvére” tenni, nem utolsósorban a bennem már korábban felmerült kétségek miatt. Én tényleg azt gondoltam 2009–2010-ben, hogy mi is felelősek vagyunk, és annak egy részéért, ami történt, vállalnunk kell a felelősséget.

– Azt mondta, hogy „a bankároknak a jövőben nagyobb alázattal kell dolgozniuk”, és „nagyobb szerepet kell kapniuk az erkölcsi megfontolásoknak”.

– Igen, és ezért nem tartottam indokolatlanoknak a kormány által megfogalmazott elvárásokat.

– Önnek ezért kellett távoznia, viszont utána a Bankszövetség mégis ezt az etikai kódexet fogadta el…

– Így van.

– Csányi Sándor pedig a maga lemondása után újra tagja lett a Bankszövetség elnökségének, ahonnan korábban épp a megválasztásakor vonult ki, másfél évtizedes tagság után.

– Igen.

– Ebből akár arra is következtethetek, hogy neki fontos szerepe volt a maga lemondásában…

– Volt is, hogyne, az etikai kódexről neki nagyon más volt a véleménye, mint nekem, természetesen. Személyes ellentét nincs köztünk, a világlátásunk azonban gyökeresen és alapvetően különbözik.

– Kifejtené ezt bővebben?

– Én valószínűleg nagyobb súlyt fektetek az önvizsgálatra, és saját érdekeink összeegyeztetésére mások érdekeivel. Mert a miénken kívül van más legitim érdek is, például az ügyfél érdeke, az állam érdeke stb. Valószínűnek tartom, bár természetesen nem tudhatom, mintha e tekintetben eltérnének a nézeteink.

– Az index.hu, amikor ön lemondott, keresve ennek okait, hivatkozott különféle, magukat megnevezni nem kívánó informátorokra, akik közül az egyik azt mondta, hogy maga „nem tagja a régi vágású bankárokból álló körnek, akik együtt járnak teniszezni és vitorlázni”. Egy másik névtelen informátor szerint pedig „Felcsuti mindig is külön utakat jár”…

– Mert én nem vagyok networkölő típus. De inkább úgy mondom: a barátaimat én nem azon az alapon válogatom, hogy hasznot hajtanak-e nekem vagy sem.

– Akiknek van komoly rálátásuk, azok szerint a magyar bankszféra sem jobb, mint általában a magyar világ, ugyanolyan bulista, ugyanúgy „kéz kezet mos” alapon zajlanak itt is a dolgok, mint másutt. Magáról pedig azt mondják, hogy túl merev és igen kevéssé vagy egyáltalán nem együttműködő, hogy mindig is kompromisszumképtelen volt bizonyos dolgokban.

– Én ezt az állítást két oknál fogva nem szívesen kommentálom. Egy: mert magamat fényezném vele, és akarja a nyavalya magát fényezni. Másrészt én nem akarnék beszólni innen senkinek. Az biztos, hogy a magyar bankrendszer része a magyar társadalomnak, tehát drámaian nem különbözhet attól az értékrendtől, amit a magyar társadalom magáénak vall, és ilyen értelemben természetesen mindenfajta dologra van példa. Én ebben a kérdésben, meg még nyilván másban is, valóban elég merev vagyok. Tehát nem arról szól a történet, hogy én együttműködöm-e a bankszektor más tagjaival, hanem arról, hogy bárkivel, akivel kapcsolatba kerülök, igyekszem azt a kapcsolatot a saját értékrendem szerint építeni. És akkor az vagy sikeres lesz, vagy nem lesz sikeres. Szóval a saját „hősiességemről” nem akarnék sokat beszélni.

– Jó, akkor beszéljünk a szponzorációs tevékenységéről. Amire én legkorábbról emlékszem, az egy mesterhegedű vásárlása volt a Fesztiválzenekar számára…

– Az nem én voltam, az a bank volt.

– Abban magának nem volt semmi szerepe?

– Semmi. Azt hiszem, mindig el tudtam választani a bankvezetői érdekeimet a magánemberi érdeklődésemtől. Nem lehet mondani például, hogy soha meg nem hallgatnék egy szimfóniát vagy egy zongoraversenyt, de azt mondani, hogy megszállott és lelkes koncertjáró volnék, túlzás lenne. Ezzel szemben imádom a teniszt. A bank viszont támogatta a komolyzenét, de nem nagyon támogatta a teniszt. Mert a bank azt csinálta, ami a banknak a legjobb volt, és én arra voltam kíváncsi, hogy a bank hogyan tudja a maga számára ebből a legnagyobb előnyt kovácsolni.

– És amikor kortárs képzőművészetet támogatott?

– Az ugyanaz volt.

– És amikor aztán elkezdett úgynevezett roma projektekkel, oktatási programokkal foglalkozni?

– Az az enyém volt, de akkor a bank nem adott pénzt. Kivéve most, legutoljára az úgynevezett Kiútprogramnál, de most sem adott pénzt bele, csak kölcsönt, és a hitelezési veszteség egy részét vállalja. De a világ nagyot változott, és a szegénység problémája elől ma már egyetlen nagyvállalat sem térhet ki.

– Személyesen, saját zsebből miért és hogyan kezdett ilyen ügyeket finanszírozni?

– Először‚ 95-ben adtam ilyen célra pénzt, azt hiszem, amikor kezdtem viszonylag – magyar viszonyok között – tehetős lenni… Akkor azt mondtam, keressük meg azt a területet, ahol legnagyobb a szükség. És akkor a tiszabői alpolgármester úrral, maga is cigányember, összefogtunk, és valamilyen célokra ott én pénzt adtam… Bevallom, nem éreztem jól magam ebben a „lemegyek a fővárosból, megnézem, kezet fogok” típusú műsorban.

Ez a Tiszabő-ügy aztán elhalt, mert szembe kellett néznem azzal, hogy nem jön ki az az effektus belőle, aminek kellene, nem láttam, hogy a dolgok ettől bármennyit is javultak volna. Ez a karitatív tevékenység is ugyanolyan szaktevékenység ugyanis, mint mondjuk a bank vagy bármi más, ezt is lehet jól meg rosszul csinálni, és kiderült számomra, hogy csak pénzt adni és közben semmi mást nem tenni, az komolytalan. És akkor 2000-ben egy korábban visszavonult egykori bankár-kollégám, UjlakyAndrás révén, aki addigra már komolyan beleásta magát a témába, megismerkedtem Derdák Tiborral és az általa vitt, főként oktatással kapcsolatos ügyekkel, és azokat sokkal reményteljesebbnek találtam, mint bármit, amit roma-ügyben korábban tapasztaltam, és akkor elkezdődött ez az együttműködés…

– Például miben?

– Ezek mindig gyerek-ügyek, mindig a gyerekekhez kapcsolódnak valami módon. Vagy úgy, hogy kapnak a tanévindításhoz valamilyen segélyt, hogy megvehessék a tanszereiket, vagy nyári táborba mennek, vagy feljönnek Pestre, vagy az isten tudja, kirándulnak…

– Ismeri, akiket támogat?

– Le-lemegyek időnként Sajókazára, korábban Mánfára vagy Alsószentmártonba, ahol a Tibor által szervezett iskolák és kollégiumok vannak, kezet fogunk, egyiküket-másikukat ismerem, de nem mondanám, hogy ez általános…

– Tehát a feszengés nem múlt el?

– Inkább úgy mondanám, hogy ezek a gyerekek élik a mindennapjaikat, és közben beesik hozzájuk félévente egyszer egy pesti ember. Ilyenkor Tibor azt mondja, hogy „ugye tudjátok, hogy Felcsuti Péter, aki…”, és akkor azt mondják: „igen, tudjuk, ő a Felcsuti Péter”.

– Derdák Tibortól tudom, hogy amikor először találkoztak, még nem Sajókazán, hanem a Dél-Dunántúlon, a legszegényebb helyeken, ahol a csigagyűjtésen és a gombaszedésen kívül semmiféle megélhetésük nincs az embereknek, akkor maga is a „miért nem kapálnak” típusú kérdést tette fel, azt kérdezte, amit mindenki: „ha ennyire szegények, miért nem művelnek földet ezek az emberek?” Mert ha később már nem is, először ez a kérdés mindig fölmerül.

– Engem sokkolt, amit láttam, nem tagadom. Amikor például Sajókazán bementem két diák szüleihez, akiket segítettem, azt mondtam, hogy ez nem lehet. Az nem lehet, hogy ez a ház a huszadik századi Magyarországon van, itt valami tévedés van. Ezek a házak nem lehetnek Európában, de még a Balkánon sem, most mi Afrika legmélyén vagy Indiában vagyunk. És ez valami rettenetes igazságtalanság: hogy ekkora egyenlőtlenségek vannak, és Magyarországon százezrek élnek így. Hogy fiatal és középkorú férfiak egész nap ott ülnek a ház előtt valami kis padkán, mezítláb, és a nagylábujjukkal kapirgálnak a homokban. És semmit, de semmit nem tudnak csinálni, mert nincs mit csinálniuk. Ez nem méltányos, ez nem sportszerű! És tulajdonképpen csak ennyi, ezért gondolom, hogy ezekkel az ügyekkel foglalkozni kell. Ez egy racionálisan belátható dolog, nem feltétlenül kell ehhez érzelmileg azonosulni, vagy barátkozni, elég, ha az ember tudja, de hogy ez nagyon nem igazságos így, ez nagyon nincs rendben így.

Ezeket az embereket az utolsó húsz évben egyszerűen csak kilökték a perifériára, hogy „ha megélnek a segélyből, jó, ha nem, akkor – hát édes istenem! – majd csak ellesznek valahogy”. Ezért ezek az emberek most túlélnek. Rendkívül nehéz körülmények között túlélnek. Nem azért, mert így születtek, mert genetikailag arra vannak kódolva, hogy túléljenek, hanem mert az elmúlt húsz évben folyamatosan olyan körülményeket teremtett ez a világ számukra, hogy – mindenfajta legális vagy illegális eszközökkel – túl kell élniük. Mert ha az a kérdés, hogy éhen haljon, vagy a szomszéd tyúkját ellopja, hát bizony, ő ellopja a szomszéd tyúkját. Az, hogy nekünk ez nem tetszik, más kérdés. Nem tudom, mi mit tennénk, ha az alternatíva az éhenhalás volna… Körülbelül ezt gondolom erről a dologról.

– Arra mi indította, hogy egy nagyszabású, a gazdasági növekedés társadalmi-kulturális feltételeit vizsgáló kutatás elvégzésére kérjen fel egy intézetet, a Tárkit? Szóval miféle társadalmi „megrendelésnek”, igénynek tett ezzel eleget?

– Most már nyilván látszik, hogy engem nemcsak a bankszakma érdekel, pláne, nemcsak a saját ügyeim, azok is nagyon érdekeltek, de – talán a baloldali indíttatásomból, illetve a bennem lakozó kiscserkész habitusából következően – a társadalmi problémák is. És rettenetesen foglalkoztatott és aggasztott, ami 2006-2007 után egyre nyilvánvalóbbá vált: a magyar társadalomnak az utolsó évtizedben bekövetkezett nagyon súlyos úttévesztése. Japánban nevezik a 90-es éveket elvesztett évtizednek, amikor minden stagnált, pangott, semmi fontos nem történt sem kulturális, sem társadalmi, sem gazdasági értelemben, és ennek az analógiájára éreztem én úgy, hogy a 2000-es évek a mi elvesztegetett évtizedünk. Át kellett élnem a bankomban, ebben a tizenöt közép-európai országban jelen lévő multinacionális szervezetben dolgozva, hogy „bezzegországból” sereghajtóvá váltunk, és éreztem, hogy csak idő kérdése, hogy a bankom, amely korábban ugyancsak afféle „bezzegbanknak” számított – hiszen egy bank nem képes drámai módon másképp működni, mint a piac, amelyben létezik –, szintén elveszíti ezt a státusát. És egyszer csak belefutottam egy tanulmányba, amelyben egy Edmund Phelps nevű Nobel-díjas közgazdász arról elmélkedik, példákkal illusztrálva, hogy egy ország versenyképessége – nem függetlenül a bevezetett intézményi reformoktól – hogyan függ össze az illető ország értékrendjével, hogyan képes az értékrend támogatni vagy épp hátráltatni ezt a folyamatot. És innen nem volt nagyon távoli asszociáció a magyar társadalom értékrendjéhez eljutni, azzal kapcsolatban kérdéseket feltenni: hogy talán nemcsak arról szól ez a történet, hogy nekünk felelőtlen, impotens politikusaink vannak, egyébként felelőtlen és impotens politikusaink vannak, hanem arról is, hogy azért lehetnek felelőtlenek és impotensek, mert azokat az igényeket elégítik ki, amelyeket a választók sugallnak, illetve üzennek nekik. De hogy ebben bizonyosak lehessünk, meg kéne nézni, milyen a magyar társadalom értékrendje – gondoltam –, és akkor kértük fel a Tárkit erre a nemzetközi összehasonlító értékvizsgálat adataiból kiinduló kutatásra.

– Amihez maga gründolta az anyagiakat.

– Én akkor megkerestem gazdag embereket…

– …vigyázva rá, hogy az egyik MSZP-közeli, a másik Fidesz-közeli legyen…

– Igen, mert azt hittem akkor még, hogy ez a kutatás, amely biztosan nagyon nagyot fog szólni, a politikai elitet szembenézésre kényszeríti. De hogy ne lehessen az a kifogás, hogy valami baloldali vagy épp jobboldali ügyről van szó, azt találtam ki, történjen paritásos alapon a finanszírozása.

– És a kutatás megállapításai, amelyek jóval keletebbre helyezik Magyarországot a világ értéktérképén, mint ahova földrajzi helyzete alapján tartozna, a nyugati civilizáció szélére – valóban nagyot szóltak, kimondottan mellbevágóak voltak. De valahogy nem hallották meg.

– A szakma, tehát szociológusok és közgazdászok mondták, hogy ez az utolsó húsz év legfontosabb szociológiai kutatása, a politika azonban – pedig én naiv kiscserkész, hogy minél nagyobbat szóljon, a tanulmányt elküldtem 386 országgyűlési képviselőnek, a köztársasági elnöknek meg az összes közjogi méltóságnak – az egy szem Bajnai Gordon akkori miniszterelnökön kívül nem reagált rá. Pedig én úgy képzeltem, hogy ezek a gyakorlatilag politikamentes megállapítások valami hosszú lejáratú, össznemzeti stratégia kidolgozására és elindítására késztetik azokat, akik a döntéseket hozzák, legyenek bármelyik oldalon.

– Csak emlékeztetésképpen, a kutatás legfontosabb megállapításai: a magyar társadalomra, amelynek mentalitása és értékszerkezete keleties, szomszédainknál zártabb, a rendkívüli bizalomhiány, az egyenlőtlenségek, általában a verseny végletes elutasítása, a korrupció felemás megítélése és az állammal szembeni túlzott elvárások jellemzők.

– Igen, és ez olyan csapdahelyzet, amiből szinte lehetetlen szabadulni. Ebből adódnak azok a versenyképességi problémák, amelyek túl vannak azon, hogy mennyi a költségvetés hiánya, és mennyi az államadósság. Mert ha technikai értelemben megoldják is az államadósság problémáját, mert lehet lefaragni, visszavenni, sok mindent lehet csinálni, de az alacsony versenyképesség rettenetes problémája, ami ebből az attitűd dologból fakad, még velünk marad. Ezért kellene kiemelni az aktuálpolitika teréből ezeket a kérdéseket, és olyan hosszú távú, nagy nemzeti programokat elindítani, amelyeken senki nem vitatkozik: hogy a bizalmat erősíteni kell, hogy a munkaerő képzettségét és mobilitását emelni kell, hogy meg kell tanulni angolul, hogy a megtakarítási hajlandóságot az emberekben erősíteni kell. Ezek nem a jobb- vagy a baloldalhoz köthető célok, ezek az országnak lennének fontosak, ez mindenkinek az érdeke.

– Mivel magyarázza, hogy mégis süket fülekre talált a kezdeményezésével?

– Nyilván nem könnyű a szembenézés saját hibáinkkal, nem szeretjük a kellemetlen igazságokat. Rengeteg illúzió él saját magunkban, a magyarsággal kapcsolatban, még viszonylag olvasott, iskolázott emberekben is: hogy milyen élelmesek, milyen okosak, milyen ügyesek vagyunk, minket mégis mindenki bánt. Vagy gondoljon a panelekre a sok magyar Nobel-díjasról meg olimpiai aranyérmesről… Ezektől a panelektől valahogy nagyon nehezen megy a megszabadulás.

– A kutatás akadémiai vitáján a társadalomtudósok a halogatott és elmaradt intézményi reformokkal magyarázták a helyzetet, azokban látták az egyedüli megoldást. Maga pedig mintha inkább a civil társadalomtól, a kisebb közösségektől várná a kezdeményezést.

– A tudósok azt mondják – és nekem nincs ebben vitám velük –, hogy a legfontosabb az intézmények iránti bizalom, ezért ha az intézmények maguk elkezdenének változni – és nem kérdés, hogy ez csak egy politika által vezérelt folyamat lehet –, az nagyon fontos lépés lehet. És én ezzel nem vitatkozom, csak azt mondom, hogy nekünk magunknak is változnunk kell, nekünk is rá kell ébrednünk, ahogyan az életünket és a világunkat berendezzük, az rossz, káros, önpusztító. Hogy akarjunk és merjünk változni és változtatni.

...

Bankok, bankszakmai kérdések

Bankszakember vagyok, szakmai pályafutásomnak nagyjából a felét a jegybankban, a másik – valamivel nagyobb felét – kereskedelmi banki vezetőként töltöttem. Mindig is vonzott a pénzügyi-banki elmélet logikája és átláthatósága. Minél többet tanultam meg belőle, annál jobban tetszett. Így aztán szívesen magyaráztam laikus ismerőseimnek, hogy mennyivel többet értenének meg a világból, mennyivel jobb döntéseket hoznának, ha egy kicsit több időt töltenének a pénzügyi elméletek elsajátításával.

Aztán jött a 2008-as válság, ami arra kényszerített, hogy más dolgokat is megtudjak, megértsek a bankszakmából, és így a kép már korántsem volt annyira kedvező. A bankszakma tiszta elméleti logikája fontos területeken önmagában sem tiszta, számos elméleti tévedés „szennyezi”, ráadásul a bankok működését seregnyi hibás ösztönző befolyásolja. Ma ott tartunk, hogy nem csupán a populista szélsőséges erők, de mértéktartó tudósok és szakemberek is megkérdőjelezik a bankszektor működésének társadalmi hasznosságát. A legkeményebb kritikák a szektor legjobb ismerőitől származnak; Paul Volcker, Ben Bernanke az amerikai jegybank volt és jelenlegi elnöke, Lord Turner, az angol PSZÁF vezetője és még sokan mások.

Magyarországon a bankszektor legnagyobb kudarca kétségkívül a devizahitelezés elterjedése. A bankok természetesen nem egyedül hibásak (ugyanezek a bankok Csehországban vagy Szlovákiában egyáltalán nem, Lengyelországban pedig sokkal kevesebb devizahitelt nyújtottak), de a felelősség alól még sem vonhatják ki magukat.

A devizahitel nem hibás termék, ahogy sokan állítják, ám a bankok a maguk számára egyébként jogszerűen kikötött egyoldalú szerződésmódosítási lehetőséggel gyakran visszaéltek és ez mostanra már számukra is több kárral jár, mint haszonnal.

A devizahitelezés elterjedése kollektív (többszereplős) kudarc, a nyomában kialakult probléma kezelése viszont jószerével a senkire nem hallgató, senkivel nem konzultáló kormány kudarca. Nem állítom, hogy könnyű dolga volt (van); egyszerre több egymásnak ellentmondó célt kell(ett volna) elérnie: (1) segíteni a rászorulóknak, de csak a rászorulóknak, (2) életben tartani a piacgazdasági elveket és eszközöket (szerződéskötés szabadsága, tulajdonjog/jelzálogjog tiszteletben tartása), fenntartani a bankrendszer működőképességét. Ám az eredmény mindennek nevezhető, csak sikernek nem.

Az egyik következmény az, amit a bankrendszer „elzombisodásának” nevezhetünk (l. Zombi bankok Magyarországon) A bankok  – mint az élőhalottak – működnek, de képtelenek arra, hogy segítsék a gazdaság kikerülését a válságból.

Zombi bankok Magyarországon

Portfolio.hu | 2011. szeptember 30.

Bocsánatkérés: Szeretnék mindenek előtt elnézést kérni barátaimtól, volt kollégáimtól és valójában a bankszektorban dolgozó minden munkatárstól. A jelenségért, amelynek a fenti címet adtam, nem ők felelősek, azt, mint alant kiderül, több tényező idézi elő, amelyek sorában azonban a kormány intézkedései, ideértve a rögzített árfolyamon történő végtörlesztést lehetővé tételét, játsszák a meghatározó szerepet.

Hír a napi sajtóból: Andreas Treichl, az Erste csoport első embere kijelentette, hogy az Erste az üzleti fejlesztésre szánt forrásokat nem Magyarországon fekteti be…ugyanakkor hangsúlyozta, hogy a szilárd tőkemegfeleléshez és a likviditáshoz szükséges tőkét mindig biztosítani fogják a magyar Erste-nek. Hasonló értelemben nyilatkoztak az osztrák Raiffeisen csoport vezetői.

Definíció: A „zombi bank” kifejezést első ízben az amerikai ún. savings and loans institutions (lényegében takarékszövetkezetek) 1987-es válsága kapcsán használták. Ezek a takarékszövetkezetek üzleti, vagy számviteli értelemben elvesztették a tőkéjüket, ám tovább működhettek, mert az állam explicit, vagy más módon garantálta fizetőképességüket. Majd a japán ingatlanválságot követően a japán nagybankokat nevezték több mint egy évtizeden keresztül így. És most Amerikában lehet újra olvasni arról, hogy sokasodnak azok a pénzintézetek (pl. a Bank of America-t említik), amelyek megfelelnek ennek a leírásnak.

Időközben a kifejezés tartalma kibővült, illetve módosult. Ma már nem csak olyan bankot neveznek így, amely elvesztette a tőkéjét, és állami támogatásban részesül. Egy meghatározás szerint (CNN Money) a zombi bank „nincs elég jó állapotban, hogy fejlődjön, de túl fontos, hogy engedjék meghalni.” Témánk szempontjából azonban a következő definíció (NPR News) még alkalmasabb: „nem egészen halott, de nincs jól, és a gazdaságnak semmi haszna nincs belőle” (kiemelés tőlem).

A magyarországi bankszektor meghatározó szereplői – különösen a gazdasági növekedés szempontjából kulcsfontosságú vállalatfinanszírozás területén – az OTP kivételével egytől egyig külföldi tulajdonban vannak. Ezek a bankok az elmúlt durván két évtized alatt futtatták fel tevékenységüket; egyenként nagyjából 200 milliárd HUF összegű tőkét működtetnek Magyarországon és nem mellékesen 3000 embert foglalkoztatnak, bár ez a szám sajnos folyamatosan csökken. Az idők folyamán végrehajtott tőkeemelések és osztalékfizetések (az első az ország tőkemérlegében bevételt, a második kiadást jelent) figyelembevételével ezen bankok mindegyikének külföldi tulajdonosai nettó befektetők a magyar piacon. A nettó tőkebefektetői pozícióhoz párosul az ezen bankok által külföldi anyavállalatuktól, vagy máshonnan külföldről felvett hitelek állománya. Így már több ezer milliárd forint belföldön befektetett forrásról beszélünk.

A bankrendszer külföldi tulajdona áldás és átok egyszerre, vagy finomabban szólva itt is igaz, hogy nincs ingyen ebéd. Mielőtt ezt kifejteném, előre kell bocsátani, hogy Magyarország a bankszektor tulajdoni szerkezet vonatkozásában nem különbözik a többi kelet-európai országtól, oly annyira nem, hogy még a külföldi bankcsoportok is nagyjából ugyanazok (az Erste, a Raiffeisen, a KBC, az Unicredit, az Intesa, a Citi szinte mindenütt meghatározó szerepet játszik). Ebből az is következik, hogy ha a magyar bankrendszerben illetve a gazdaságban valamilyen pénzügyekre visszavezethető diszfunkcióval, anomáliával (mondjuk eladósodás devizában) találkozunk, amely más országokban nem, vagy nem olyan intenzitással fellelhető, akkor jól tesszük, ha az okokat elsősorban hazai viszonyainkban keressük és legfeljebb csak ezt követően kezdünk a bankok környékén kutakodni.

A külföldi banktulajdon a 2008-ban kirobbant válság idején kifejezetten áldás volt Magyarország számára is; a külföldi tulajdonosok ugyanis megingás nélkül biztosították magyarországi leányvállalataik likviditását és tőkeellátását, azaz erre a célra az ország – sok nyugat-európai országtól eltérően – egyetlen fillér adóforintot sem költött. Így aztán más kelet-európai országokhoz hasonlóan nálunk sem állt elő az a például Izlandon vagy Írországban megfigyelt csapdahelyzet, hogy a bankszektort megmentve lényegében az állam kerül csődhelyzetbe.

A külföldi tulajdonosok természetesen nem karitatív megfontolásokból alapján, hanem saját legjobb érdekeiket követve támogatták magyarországi leánybankjaikat. Ettől még azonban tény, hogy ez jelentős kockázatoktól, illetve veszteségektől mentesítette a magyar államot. Tudjuk, emberi tulajdonság, hogy ami nem történt meg, azt nem is nagyon becsüljük. Ennek ellenére nem árt erre emlékeztetni.

Másfelől azonban az sem kérdés, hogy a több országban jelenlévő külföldi bankcsoportok számára Magyarország csak egy a piacok közül, amelyek között forrásaikat allokálniuk kell. Más szavakkal ezek a bankok definíciószerűen sokkal kevésbé elkötelezettek a hazai piac iránt, mint mondjuk egy száz százalékban magyar tulajdonú pénzintézet. Ez nem erkölcsi kérdés, hanem adottság, amelyet a döntéshozók nem hagyhatnak figyelmen kívül. Már pedig tény, hogy Magyarország egyebek közt a válság hatására is leértékelődött a befektetők szemében, mert egyszerre vált kockázatosabbá és romlottak növekedési kilátásai, azaz kevesebb profitot ígér. Így a külföldi banktulajdonosok forrásallokációs döntéseiben – és ezek a források immáron egyszerre szűkösek és drágák – Magyarország 2008-2009 folyamán a korábbi időszakhoz képest alulpozícionálttá vált, oly annyira, hogy a kelet-európai országok sorában valahol a lista alján foglal helyet. Ám – és ezt személyes tapasztalataim alapján biztosan állíthatom – 2010-re a külföldi tulajdonosok többsége arra készült, hogy óvatosan újranyit Magyarországon; többségük üzleti terveiben szolid hitelbővüléssel számolt.

Ebben a helyzetben érte több hullámban a szektort a kormány támadása, amely egyszerre verbális, súlyosan anyagi természetű és egyéként alapvető kérdéseket vet fel a szerződéses ill. jogbiztonság tekintetében.

A tisztesség kedvéért el kell ismerni, hogy a kormány nehéz helyzettel találta magát szembe; megoldást kellett találnia a devizaadósok problémájára, megfelelni a társadalom igazságérzetének, javítani a költségvetés helyzetét és végül – gondolom, ez is szempont kellett, hogy legyen – fenntartani a gazdaság hitelellátását. Ez nagyon árnyalt, kiegyensúlyozott, mondhatnám szinte művészi gazdaságpolitikát igényelt volna. E helyett a kormány egy bukott közgazdász szakértelmével és egy bigott vidéki plébános erkölcsi normáival nyúlt ehhez az egyébként valóban nagyon nehéz, összetett kérdéskörhöz.

Az eredmény minden csak nem kielégítő; a devizaadósok problémája változatlanul megoldatlan, sőt bizonyos csoportok számára a gondok várhatóan súlyosbodni fognak, a költségvetés helyzete már rövid távon is fenyegető, a bankszektor hitelezési tevékenysége nominálisan is csökken.

Helyezzük most magunkat a külföldi tulajdonos helyzetébe: adva van egy piac, amit a szakmai szabályok szerint a kockázat-hozam rangsorban amúgy is hátra kell sorolnia. Ilyen körülmények között szembesül egy, a saját normái szerint értelmezhetetlen kormányzati döntéssel, amely súlyos veszteséget okoz a számára. Mit érezhet? Valószínűleg egyszerre van szó bizalomvesztésről, méltánytalanságérzésről és – én még ezen sem nagyon csodálkoznék – talán még valamilyen revánsvágyról is. Naivitás azt hinni, hogy a multinacionális cégek kizárólag racionális megfontolások alapján döntenek. Ott is hús-vér emberek ülnek, a maguk érzelmeivel, kultúrájával, szocializációjával. Sok jót egy darabig aligha várhatunk tőlük.

Másfelől az jól kitapintható volt, hogy a kormány nem bánná, ha egyik, vagy másik jelentősebb külföldi szereplő elhagyná a magyar piacot mintegy helyet csinálva a „igazi” magyar bankok számára. De csalatkoznia kellett. A külföldi tulajdonosok – ahogy ma megállapítható – összességükben racionálisan döntöttek és maradnak. A bankok jellemzően hosszú távú játékosok és egyébként is túl sok tőkét fektettek be az országban. Egy kivonulás – még ha rendezett is – csak növelné a veszteségeket.

Tehát maradnak, kivárnak, de befagyasztják tevékenységüket, azaz zombivá alakítják át itteni leányvállalataikat. Milyen üzleti stratégiát jelenthet a zombilét egy ilyen bank számára: először is piaci pozíciói védelmét, azaz mindenáron megtartani, akár árengedménnyel is, is a jó minőségű ügyfeleket; megtartani, ha lehet magasabb ár mellett, az átlagos ügyfeleket és kiszelektálni a gyengébb minőségűeket. És mindenek felett kerülni a kockázatokat (pl. nem befogadni új, kockázatos ügyfeleket, fejlesztési projektumokat még magas kockázati felár mellett sem. (Emlékezzünk a tankönyvi tételre: a gazdaság növekedése épp azon múlik, hogy forráshoz jutnak-e a bizonytalan kimenetelű, de nagy hasznot ígérő projektumok és ügyfelek.)

Ezen túlmenőn az anyabankok kitettségét csökkentendő ezek a bankok törekednek a külföldi források lehető legnagyobb mértékű lecserélésére belföldiekkel, azaz a leánybankok igyekeznek visszafizetni a korábban felvett külföldi hiteleiket. Ez a belföldi kamatok emelkedését eredményezi, ami jó a megtakarításoknak, de nem jó a vállalkozásoknak. Ez az a folyamat, ami már gyakorlatilag 2008 óta egyébként is zajlik, amit a miniszterelnök tévesen (?) aposztrofált az ország pénzének külföldre menekítéseként. Vegyük észre, hogy mindez egy külföldi forrásokra strukturálisan ráutalt gazdaságban történik.

És egyáltalán nem mellékesen, a bankok minden lehetséges módon takarékoskodni fognak, munkatársakat bocsátanak el, fiókokat zárnak be, beruházásokat halasztanak el, és ahol lehet – ha másként nem, burkoltan – emelik szolgáltatásaik árát.

Összességében ez egy zombitól elvárható üzletpolitika.

Ám egy ilyen üzletpolitikának, ha rendszerszintűvé válik, nagyon súlyos következményei lesznek a magyar gazdaságra nézve. A hat legnagyobb külföldi tulajdonú kereskedelmi bank összesített piaci részesedése a vállalatfinanszírozási szegmensben meghaladja a 65%-ot. Csak összehasonlításképpen az OTP-é nem éri el a 15%-ot, a kormány által helyzetbe hozni kívánt magyar bankok, ideértve a takarékszövetkezeteket pedig nagyjából a kerekítés tévedés környékén vannak.

Nem csak arról van szó, hogy ezt a volument a következő néhány évben nem lehet pótolni. Legalább ennyire fontos az is, hogy ezek a bankok elég erősek ahhoz, hogy ne engedjék magukat a piacról kiszorítani, de maguk nem akarnak, vagy nem tudnak a gazdaság növekedéséhez hozzájárulni.

Amikor a kormány a vállalkozók panaszait hallva a külföldi bankokat fogja hibáztatni a hitelszűke miatt, emlékezni, vagy inkább emlékeztetni kell arra, hogy ő lökte zombi létbe ezeket a bankokat.

Még egyszer a (deviza)eladósodásról

magyarnarancs.hu | 2012. február 15.

Ez év január 25-én jelentés közreadásával befejezte munkáját a lakossági devizaeladósodás okaival és a lehetséges felelősök megnevezésével foglalkozó parlamenti bizottság. A jelentéssel tulajdonképpen mindenki elégedett lehet; az anyag az obligát beszólásokon túl politikai értelemben alighanem ártalmatlan, szakmai szempontból viszont számos helyes megállapítást tartalmaz. (Részletes elemzését lásd a Magyar Narancs e heti számában). A legfontosabb ezek közül, hogy lényegében minden szereplő  – a kormányzat, az MNB, a PSZÁF, a bankok és nem utolsósorban az ügyfelek – hibázott, mert alábecsülte az árfolyamkockázatot, illetve túlbecsülte az eurózónához történő gyors csatlakozás esélyét. Az anyag ugyan ezt nem mondja ki, de a fentiekből logikusan következik, hogy ha a felelősség közös, a helyzet rendezését is közösen kell az érintetteknek vállalnia. Ezért volt szakmailag és erkölcsileg is képviselhetetlen a bankokra egyoldalúan terheket rovó végtörlesztés és másfelől elfogadható a tárgyalásos úton kialakított árfolyamgát koncepciója, vagy bármilyen más elgondolás, ami értelmesen megosztja a terheket az érintettek között. Ennek előrebocsátása mellett az anyagot olvasva az emberben hiányérzet támad; joggal érezheti ugyanis, hogy a lakossági devizaeladósodás, ez a bevallottan óriási léptékű társadalmi-gazdasági jelenség lényegében a levegőben lóg: csak a lakosság és csak devizában és csak 2002–2010 között? És mi a helyzet az állammal, az önkormányzatokkal és a vállalatokkal?

Az állami eladósodásról szólva Kopits György, a Költségvetési Tanács korábbi elnökének szellemes metaforáját, a „fiskális alkoholizmust” szeretjük használni. Ám, mint láthatjuk, nem csak a központi költségvetés, de az önkormányzatok, a vállalatok és a lakosság is „alkoholfüggő”, még pedig olyan mértékben, amivel lényegében egyedül állunk a régióban, amint azt az alábbi táblázat szemlélteti:

2010. március (százalékban)

Számítsuk ehhez a központi költségvetés állampapír-kibocsátásait, és azonnal belátható – és ez releváns a jelentés megállapításai szempontjából –, hogy ilyen mértékű hitelfelvételt elégséges belföldi megtakarítás híján nem lehet(ett volna) hazai devizában finanszírozni. Úgy is fogalmazhatnék, hogy az eladósodási hajlandóság adott szintje mellett a magyar gazdaság szereplői, köztük a lakosság számára a devizában történő eladósodás már magától értetődő következmény. Az egyáltalán nem véletlen ugyanis, hogy a sokkal kevésbé eladósodott országokban vagy nincs devizaadósság (Csehország, Szlovákia), vagy sokkal kisebb problémát jelent, mint nálunk (Lengyelország, Románia).

Természetesen nem vitatható, hogy a lakosság devizában történő eladósodása – mint kollektív kudarc – önmagában is tanulmányozásra érdemes, és az sem kétséges, hogy az alacsony kamatozású deviza kezdeti vonzereje maga is erősítette az eladósodási hajlandóságot. Ám legalább ennyire izgalmas kérdés az is, hogy az eladósodási hajlandóság vajon a 2002–2010-es évek terméke, avagy már hosszabb ideje a magyar társadalom, illetve a gazdaság sajátja. A válasz szerintem egyértelműen az utóbbi: határozott folyamatosság figyelhető meg e tekintetben a Kádár-rendszer évtizedeinek „stop and go” szakaszai és a rendszerváltás első két évtizede között, amelyet csak átmenetileg szakított meg a kilencvenes évek első felének válsága. A belföldi fogyasztás eladósodás útján történő növelése (mindegy, hogy államadósságból finanszírozott „koraszülött” jóléti rendszerek biztosította közösségi fogyasztás, vagy deviza lakás-, autó-, fogyasztási hitelek biztosította egyéni fogyasztás révén), úgy tűnik, az egymást váltó politikai elitek közös eszköze, és a jelek szerint egyetlen ötlete hatalmuk megőrzése érdekében. Még a válság sem tudja eltántorítani ettől a téveszmétől a mindenkori kormányokat – gondoljunk az éppen hatalomra került Orbán-kormány elvetélt kísérletére 2010 májusában a 6-7 százalékos költségvetési hiány elfogadtatását illetően, amit a kudarcot követően a fogyasztás felpörgetésére szánt egykulcsos személyi jövedelemadó bevezetésével pótolt, mintegy 500 milliárdos lukat ütve a költségvetésen.

Ez pedig mélyebb, fundamentális problémákra utal elsősorban a politikai elit, de az őt hatalomra juttató társadalom értékrendjében is, ami a jelek szerint előnytelenül különbözteti meg országunkat számos környező országtól. Egy másikfajta hiányérzetem a jelentés kapcsán inkább pozitív: a lakossági devizaeladósodás miatt a bankrendszert folyamatos támadások érték a bevallottan laikusok és a magukat hozzáértőnek tartók, illetve gyakran a sajtó és a politika részéről is. Alapvetően kétféle vád hangzott el. Egyik az volt, hogy a bankok igazán nem is svájci frank, hanem forinthitelt nyújtottak (lásd a „svájci frank” és „svájci frank alapú” hitel körüli szómágiát), és ezért az ügyfelek árfolyamvesztesége valójában a bankok nyeresége. A másik vád szerint a bankok ellenőrizhetetlenül és saját szájuk íze szerint változtatják a törlesztőrészletek kiszámításának módját.

A jelentés készítői azzal, hogy meg sem említik ezeket a vádakat, nyilvánvalóan egyetértenek azzal, hogy ezek alaptalanok voltak. Ennek ellenére figyelembe véve a bankrendszer negatív társadalmi megítélését, ennek a ténynek a kimondása talán indokolt lett volna. A lakossági devizaadósság körüli polémia a következő időszakban talán veszít élességéből, az eladósodási hajlandóság mélyebb, fundamentális okainak vizsgálata viszont soha nem volt aktuálisabb.