Nem mindennapi élet

Kornfeld Tamás

Nem mindennapi élet

Corvina

A mű eredeti címe: An Uncommon Life

Szöveg és képek © Thomas J. DeKornfeld

Hungarian translation © Borbás Mária, 2014

Szerkesztette: Széchenyi Ágnes

Borítóterv: Csöllei Balázs

Kiadja 2014-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6228 2

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

… nem kevesebb, mint egy teljes életmód lerombolása és kioltása …

( MÁRAI SÁNDOR, Napló 1944–1948 )

Bevezetés

Ez a könyv egy fiatalember életének története 1944 márciusának katasztrófája előtt, alatt és után. Egy kitűnő család második fia és egyben legfiatalabb gyermeke mesél egy soha vissza nem térő életformáról.

Ha nem éltél 1914 előtt, nem tudod, milyen az igazi élet – mondta az édesanyám.

Magyarországon, úgy ötven éven át, béke volt. A népesség növekedett, a jólét nem csak a magasabb osztályoknak volt az előjoga. Budapest szép volt, és egyre szebb lett. Soha még ilyen jól nem ment a kávéházaknak, virágzott a zene, a képzőművészet, az irodalom.

Az első világháború következtében történt változások szétszabdalták az országot. A húszas évek elején Magyarország elszenvedte területe jókora részének, több millió lakosának elvesztését, és rövidesen fenyegetett a német terjeszkedés. Életbe lépett az első „zsidótörvény”. 1939. szeptember 1-jén kitört a második világháború – innen már nem volt visszaút. Történetem nagy része a húszas-harmincas években és a negyvenes évek elején játszódik. Családom óriási vagyona és megdönthetetlennek látszó társadalmi helyzete alapján úgy véltem, nincs miért aggódnunk. Bizonyos értelemben úgy tekinthettem, hogy a világ dolgai kívül esnek a mi birodalmunk határain.

Tévedtem.

Ezt a könyvet elsősorban gyermekeimnek és unokáimnak írtam, hogy jobban megismerjék és megérthessék a családjukat.

Némelyik részletnél nagyban támaszkodtam Széchenyi Ágnes munkásságára, aki sajtó alá rendezte apám, Kornfeld Móric írásait, és a kötetet egy nagyszerű bevezető tanulmánnyal látta el (Trianontól Trianonig. Tanulmányok, dokumentumok. Corvina, 2006, 2007), fogadja ezért őszinte nagyrabecsülésemet itt is. Tanácsaikért és biztatásukért köszönettel tartozom Pásztor Péter történészprofesszornak és Kúnos Lászlónak, a Corvina Kiadó igazgatójának.

Elsősorban és mindenekelőtt azonban hadd fejezzem ki mély és hálás nagyrabecsülésemet feleségemnek, Helen Dilworth DeKornfeldnek, akinek ösztönzése, hosszú órákat igénylő munkája és rendíthetetlen támogatása, kíváncsisága nélkül ez a könyv meg sem íródhatott volna, és annyi bizonyos, hogy távolról sem lett volna ennyire teljes.

Első fejezet

Kornfeld Zsigmond

Apai nagyapám, Kornfeld Zsigmond 1852-ben született, Csehország, a mai Cseh Köztársaság egy Goltsch-Jenikau (Golčův Jeníkov) nevű kisvárosában. Édesapja kis szeszlepárlót bérelt, ahol gyümölcspálinkát készített. Úgy tizenöt évvel Zsigmond születése után az üzlet tönkrement, és a fiút nem tudták tovább taníttatni. Hatodik gimnáziumba járt, két év hiányzott az érettségihez.

Jóformán semmit sem tudok a rokonairól. Néhány fivére diplomás lett – orvos, ügyvéd –, de róluk nincs tudomásom. Feltételezem, hogy az Izraelben élő Raphael Kornfeld egyikük leszármazottja lehet. A család ortodox zsidó vallású volt, egyik tagja rabbi. Reb Aron Jenikau, Zsigmond nagybátyja, köztiszteletnek örvendett a hitközségben, híres talmudista volt. Egy kedves történet szerint egy forró nyári napon, hazafelé tartva a szomszéd faluból, egy hívével találkozott, aki így szólt hozzá: – Rabbi, nagyon nagy a hőség egy magafajta öregembernek. Miért nem bérel kocsit? Csak két korona az ára, bőven telne magától. – A rabbi elmosolyodott: – Két korona valóban telik tőlem, és éppen ezért egy szegény embernek adtam, akinek nagyobb szüksége van rá, mint nekem.

Elhagyva az iskolát, Zsigmond Prágába, Csehország fővárosába került, és a M. Thorsch és Fiai bankban kapott állást. Jó munkaerőnek bizonyulhatott, mert hamarosan a nagy nemzetközi kapcsolatokkal rendelkező Wahrmann Bank alkalmazta. 1870-ben Párizsba küldték, ott érte a francia-porosz háború és a párizsi kommün. Párizsban zűrzavar uralkodott. Zsigmond alighanem szörnyűségeknek volt szemtanúja, mert élete végéig hallgatott az átéltekről.

Két év múlva visszatért Prágába, karrierje felívelt, és huszonnégy évesen már a prágai Bankárszövetség alelnöke, majd elnöke lett, hamarosan pedig a Rothschild Credit Bank prágai ágának igazgatója. 1877 decemberében Albert Rothschild báró Bécsbe hívta, és felkérte, utazzon Budapestre, és nézzen utána, hogyan menthetné meg a Rothschild Bank fiókintézményét, a pénzügyi nehézségekkel küszködő Magyar Általános Hitelbankot.

A cvikkert viselő, szakállas Zsigmond 1878. március 12-én érkezett Budapestre. Pénzben nem bővelkedett, egy árva szót sem tudott magyarul, munkája révén azonban rögtön a bank és az ország problémáinak sűrűjébe került. Hamarosan már az igazgatótanács tagjaként képviselte a Rothschild Bankház ügyeit, és alig egy év múltán felajánlotta a magyar kormánynak, hogy az ország tetemes adósságát járadéki kölcsönné alakítja. Szinte egyedül az ő erőfeszítésének volt köszönhető, hogy a kormány néhány hónap múltán 313 millió forint értékű aranyfedezetű kötvényt adhatott el a német, holland és francia piacon. Alig egy év múlva 6%-os aranyfedezetű kötvényt adott el 400 millió forint névértékben.

Ez idő tájt csatlakozott hozzá felesége, újszülött fiukkal, Györggyel. Kornfeld Zsigmond felesége beleegyezésével úgy döntött, Magyarországon telepednek le, és Budapesten lesz az otthonuk. Magyarul kezdett tanulni Balog Ármin professzortól, Bacon és Spinoza magyar fordítójától, aki jó barátja lett, és fél évszázaddal később bekövetkezett haláláig a család barátja maradt. Nem tudom, hol volt a család első budapesti lakása, csak azt, hogy 1890 körül Zsigmond megvette a Bajza utca 32-es számú nagy házat. Családjával az első emeleten lakott, a második emeletet bérbe adták, a harmadik emeletre Balog professzor költözött feleségével és fiával.

Gyerekkoromban ismertem meg az épület egész első emeletét elfoglaló lakást. Számos hálószobán kívül volt egy nagy nappali szobája, nagy szalonja, kisebb könyvtárszobája és igen nagy ebédlője, ahol akár huszonöten is elfértek a hosszú, ovális asztal körül. A jó minőségű, főleg biedermeier berendezést makulátlan állapotban tartották. Ha éppen nem volt vendég, a legtöbb bútort porhuzat védte – ezt csak akkor vették le, amikor nagyanyám társaságot várt. A nappali szoba egyik sarkában kártyaasztal állt, négy karosszékkel, ahol nagyanya és idős barátnői whistet játszottak. Mind a nappaliban, mind a szalonban ezüst és kristály tárgyak álltak kis asztalkákon, de egyik szoba sem látszott zsúfoltnak. Ezzel együtt gyerekkoromban úgy éreztem, múzeumba kerültem, nem igazi emberek igazi lakásába.

Kornfeld Zsigmond az 1890-es évek kezdete táján az akkori Csehországban megvásárolt egy ezerholdas birtokot, Rákfalun, azaz Rakovicén. A birtokon igen szép, kora tizenkilencedik századi ház állt, nagy kertjében tó is volt. A család ott töltötte a nyarat, és nagyapa vonattal járt Budapestről Pöstyén  – szlovák nevén Piešt’any – városába, mintegy tizenöt kilométerre Rakovicétől. Amikor egy alkalommal Budapestről vidéki otthona felé vonatozott, a kalauz, aki hetenkénti utazásairól ismerte, tudatta, hogy megőrizte a könyvet, amit nagyapa előző héten a vonaton felejtett. Nagyapa megkérdezte: honnan tudja, hogy az övé a könyv, mire a kalauz így válaszolt:  – Uram, ön az egyetlen úriember ezen a vonaton, aki latinul olvas. – A könyv Kempis Tamás műve, a Krisztus követése volt, az ideális katolikus magatartást leíró teológiai szöveg.

Nagyapa Rakovicén zsinagógát építtetett a környékbeli zsidó közösség számára. Budapesten is tevékenykedett zsidó ügyekben, bár sem ő, sem a családja nem volt különösebben vallásos, nem látogatta a zsinagógát, és nem tartotta az étkezési szokásokat.

Kornfeld Zsigmond igazi magyar lett. Magyar intézménnyé fejlesztette a bankot, kilépett a Rothschild-ház kötelékéből, sőt évek múlva vitába keveredett velük Magyarországnak a Monarchiában elfoglalt gazdasági és intellektuális szerepéről. Egyike volt ez sok győztes csatájának. Vezető szerepre tett szert a magyar gazdasági életben, és kiváló kapcsolatot létesített mind a kormányzat, mind az üzleti élet köreivel. Idővel számos pénzügyi vállalkozásban vállalt tevékeny szerepet. Mint Magyarország egyik akkori legnagyobb bankjának tagja, tekintélyes hatalomra tett szert a korszak pénzügyi világában. 1900-ban Pallavicini Ede őrgrófot követte a Hitelbank vezérigazgatói-elnöki székében.

Számos sikeres üzleti vállalkozás mellett egy olajfinomító és -kereskedelmi társaságot is létrehozott Fiuméban. 1899-ben megválasztották az intézmény elnökének. Ugyancsak Fiuméban megvásárolt egy rizshántoló malmot, és részvénytársasággá fejlesztette. A részvények a család tulajdonában voltak. Bányatársaságot alapított Boszniában, és létrehozta a Transylvania Petróleumtársaságot. Érdeklődését felkeltette a szállítmányozás; megalapította a Budapest-Pécs Vasúttársaságot, az Elektromos és Szállítmányozási Társaságot, valamint a Magyar Folyam- és Tengerhajózási Részvénytársaságot, amelynek elnöke lett. Kezdeményezésére a Bank 1887-ben átvette az ellenőrzést a Magyar Fém- és Izzólámpa Társaság felett, és még ugyanabban az évben a Danubius Hajógyárét is. Az utóbbi egyesült a Ganz Vasút- és Fémművekkel, és a kor legnagyobb magyarországi ipari szervezetévé vált Ganz-Danubius néven.

Kornfeld Zsigmondnak talán legfontosabb hozzájárulása a magyar gazdasági élethez a Budapesti Áru- és Értéktőzsde kibővítése és átszervezése volt. 1899-ben megválasztották a Tőzsde elnökének. Előzőleg minden tőzsdei tranzakciót a bécsi osztrák Tőzsde kezelt. Mint a Tőzsde második elnöke, mindaddig példátlan lépésként az ott használatos német nyelvről magyarra váltott. Halála után bronz mellszobrát a Tőzsdepalota előtt állították fel.

Nagyapám a magyar kulturális életben is tevékeny részt vállalt. Megvásárolta a Franklin könyvkiadó céget, amely többek között egy álomfejtéssel foglalkozó igen népszerű könyvsorozatot bocsátott ki. A Franklin Társulat első igazgatósági ülésén nagyapám állítólag kijelentette, hogy a sorozatot meg kell szüntetni. „Nem szabad félrevezetni az embereket!”, szögezte le. Vezetésével a Franklin Társulat egyike lett a legnagyobb tiszteletnek örvendő, legkomolyabb magyar kiadóvállalatoknak.

A következőkben álljon itt egy idézet Móricz Zsigmondtól, aki így ír a Radnóti József által szerzett Kornfeld Zsigmond-életrajzról:

Kornfeld Zsigmond élete és pályája több fontos gondolatra irányítja rá a figyelmet.

Első és legfontosabb a tehetség érvényesülésének csodája.

Hány huszonhat éves fiatal ember volt vele egy levegőben 1878-ban? Hogy történhetik az, hogy vele egyenrangú kapacitás nem jelentkezett? S hogy lehet, hogy ő annyira játszva és természetesen foglalta el helyét egy idegen állam vezető köreiben abban az életkorban, mikor az emberek általában még csak a tájékozatlan kezdő szerepére képesek?

A genie hamar érik. Nagy Sándor és Napóleon és Petőfi Sándor az ifjúság Sturm und Drang-jában lépnek a legmagasabb csúcsra. A genie tehát csoda. Az emberi élet csodája.

A genie számára nincs korlát és nincs akadály. Egy idegen nyelvű, idegen műveltségű, idegen szellemiségű Kornfeld Zsigmond csak gátlásokat érezhetett volna maga előtt és maga körül, s íme egy ezeréves társadalmi szervezetben azonnal a helyén volt s lelke akadálytalanul hatolt át áthatolhatatlan közegeken, mint a rádium sugárzása.

Másik ilyen csoda a jellem. Minden adat, amit életrajzírója felsorol, egy kristálytiszta jellemre, egy morális, harmonikus egyéniségre, egy aktív, őszinte, becsületes emberi lélekre vall.

Olyan, amilyennek lennie kell annak, aki vezérszerepre született.

Életírója, Radnóti József így jellemzi:

A legegyszerűbb és legnehezebb életutat választotta a maga számára: mindig az egyenes úton járt. Ez őszintén és belülről jött. De mert kemény volt, kíméletlennek látszott, és mert merev volt, póznak látszott, holott csak a teljes emberi és üzleti korrektség álláspontján állt és ezt elsősorban önmagára nézve tartotta kötelezőnek. Nem akart népszerű lenni. Hitt az emberekben és szerette az embereket, de a véleményükkel keveset törődött, mert őszinte hittel bízott önmagában, szándékai tisztaságában és ítélete biztosságában. Neki nem volt szüksége senkire, de ő szívesen segített mindenkit azzal, amire rászorult: tanáccsal, anyagi segéllyel, vagy erkölcsi ajándékkal.

A legjobb emberi tulajdonságok eleven gyűjteménye volt. A legellentétesebb értékek és tulajdonságok halmozódtak ebben a törékeny testben; a legerősebb lélek lakozott benne. A legszigorúbban megszabott erkölcsi törvények szerint élt, gondolkozott és cselekedett. Külön oltárt emelt lelkében a tisztaságnak, a korrektségnek és az igazságosságnak.

Megvolt benne a céltudatos és határozott törekvés a tökéletes igazságosság felé. Azt vallotta, úgy kell élni és cselekedni, hogy az ember soha ne bánjon meg semmit. Önmaga számára szabta a legszigorúbb törvényeket és ezeket mindenkor híven betartotta. Nem tudott elnéző lenni azokkal szemben, akiknél az őszinteség, vagy jóhiszeműség hiányát tapasztalta. A tudatlanságért haragudott, a léhaságot megvetette és az emberi gonoszságot gyűlölni tudta, bár a leghevesebb indulatokat lehetőleg távol tartotta magától.

Jó ember volt, ennek az egyszerű szónak legnemesebb értelmében és anélkül, hogy kereste, vagy akarta volna, hogy annak tartsák. Nem a közvélemény érdekelte, hanem a maga belső érzése szerint cselekedett. Nem másokkal akart egy véleményen lenni, hanem önmagában kereste a harmóniát. A szellemi munkát, a lélek kisugárzását és az agy teremtő erejét helyezte mindenek fölé.

A tiszta és őszinte és megmásíthatatlan bankmérlegen kívül a tiszta és megtámadhatatlan lelkiismeretet is fontosnak tartotta az emberi életben. A tudást szomjazta, a megismerést kutatta és az összhangot áhította. Voltak hibái és lehettek tévedései, de egész emberi és bankári élete makulátlan volt.

Bankár volt és sok csapás, sok keserűség és sok csalódás érte életében, de soha senki nem mondhatta róla, hogy nem mondott neki igazat.

Lemásoltam itt ezt a Nyugatban megjelent jellemzést, mert nem tudtam menekülni a megállapítások varázsától. Korunkban oly félelmesen el van hatalmasodva, nem az erkölcstelenség, hanem az amoralitás, az erkölcsi szempontokon kívüli gondolkodásmód, hogy felemelő, ha valakiről, s éppen egy bankárról, ilyen sorokat merészelt az életrajzíró lejegyezni.

1903 körül nagyapámnak oroszlánrésze volt a cári Oroszországnak nyújtott igen nagy összegű kölcsön megszervezésében. Miután a tranzakció megszerveződött, a budapesti orosz követ személyesen kereste fel nagyapát, és tudatta, hogy a cár igen magas rangú orosz kitüntetést adományoz neki. Zsigmond így válaszolt: „Bankár vagyok, ezt kormányom felkérésére tettem. A bankárok nem kötelesek intellektuálisan megítélni, erkölcsileg értékelni vagy a közjó szempontjából filozófiailag mérlegelni a nagy pénzügyi tranzakciókat, amelyeket alkalmuk van végrehajtani. Elfogadom köszönete kifejezését, de nem fogadom el a kitüntetést. Zsidó vagyok, és az önök országában üldözik és gyilkolják a zsidókat. Nem fogadhatok el orosz kitüntetést.” Tiszteletre méltó mondat, minekutána nagyapám nem is volt vallásos zsidó.

Egyéb képességein felül Kornfeld Zsigmond tehetséges szónok volt mind anyanyelvén, németül, mind második anyanyelvén, magyarul. Két leggyakrabban idézett beszéde közül az elsőt 1887-ben mondta el, magyarul, a Magyar Tudományos Akadémia gazdasági bizottsága előtt a sóbányászat problémáiról, 1906-ban egyet németül, Bécsben, a Közép-európai Gazdasági Társaság bécsi ülésén, Közép-Európa gazdaságának történetéről, közelmúltbeli állapotáról és gazdaságáról. Néhány hónappal nagyapám halála előtt meglátogatta őt Wekerle Sándor miniszterelnök, és közölte, hogy a kormány úgy döntött, tiszteletbeli magyar állampolgárságot adományoz neki. Évekkel azelőtt már megkapta szokásos módon a magyar állampolgárságot, válaszolta nagyapa. Néhány hét múlva újra felkereste a miniszterelnök. Tudatta, hogy a császár bárói címet adományozott nagyapának, és remélhetőleg el is fogadja. Nagyapa némi habozás után kijelentette: családja érdekében elfogadja. Apám és Pál nagybátyám zsakettben, csíkos nadrágban, fényes cilinderrel jelent meg Bécsben, és mondott köszönetet a császárnak. Apjuk helyett mentek, aki már nagybeteg volt. Az európai kontinensen a nemesi címek a család valamennyi férfi- és nőtagját megillették, és a következő nemzedékekre is átszálltak. Apa és Pál bácsi tehát báró lett, én úgyszintén, anyám és nővéreim bárónők. Nagyapám számos kitüntetést kapott, köztük III. osztályú Vaskorona-rendet 1890-ben és II. osztályú Vaskorona-rendet 1893-ban. 1902-től a Főrendiház tagjává nevezték ki, a báróságot pedig 1909-ben nyerte el. Megvesztegethetetlensége és rendíthetetlen becsületessége kivívta a legmagasabb magyar arisztokrácia tiszteletét és megbecsülését. Zichy Nándor gróf, ugyancsak országgyűlési képviselő, egy ízben állítólag megjegyezte: Kornfeld Zsigmond volt az első, aki megrendítette régóta vallott véleményét, hogy az antiszemitizmus törvényes és helyes.

1909-ben nagyapám veséje felmondta a szolgálatot. Apám, aki akkor még a szülői házban élt, egy reggel bement hozzá, hogy üdvözölje. – Milyen jó színben vagy ma reggel, Papa. – Zsigmond tudta, hogy ez nem igaz. – Fiam, a túlzásba vitt udvariasság felér a gúnyolódással – válaszolta. Március 24-én, ötvenhét esztendősen elhunyt.

Kornfeld Zsigmond halála jelentős társadalmi esemény volt. Rákosi Jenő újságíró gyászbeszédéből idézem: „…gazdasági életünk súlyos csapást szenvedett e kitűnő ember halálával. Rendkívüli alkotó és szervező erő szűnt meg létezni e roppant érzékeny területen, a pénzvilágban…”

Zsigmond fiatalkorában, egy bécsi látogatásán megismerkedett a jómódú Frankfurter családdal. Számos gyermekük egyike az 1855-ben született Barbara volt – becenevén Betty. A fiatalok egymásba szerettek, és amikor Zsigmond megkérte, Betty igent mondott, annak ellenére, hogy szülei ellenezték a házasságot. Jobb férjet szántak a lányuknak, mint ez a ki tudja honnan szalajtott fiatalember, aki ismeretlen a társaságban, és a családja vagyontalan. Betty azonban önfejű leány volt, idővel győzött, és elnyerte szülei áldását. A fiatalok egybekeltek, és Zsigmond haláláig boldog házasságban éltek.

Frankfurterék köztiszteletnek örvendtek Bécs zsidó közösségében. Egyik rokonuk orvos volt. Az orvosok akkoriban nem kerestek olyan jól, mint manapság, és Frankfurter doktornak igen nagy volt a családja. Egy anekdota szerint a takarékos doktor intette gyermekeit: kenyerüknek mindig a keskenyebb végét vajazzák meg, hiszen így is „vajas kenyeret” esznek, és még spórolnak is a vajjal. Kisgyerekkoromban néha elvittek Bécsben látogatóba Betty nagyanyám Clothilde nővéréhez. Szörnyen unatkoztam, és alig vártam, hogy vége legyen a vizitnek. Nem lehetetlen, hogy az Egyesült Államok Legfelsőbb Bíróságának helyettes bírája, Felix Frankfurter távoli rokon volt. Családja a 19. század végén Bécsben élt, és 1894-ben emigráltak, amikor a fiú tizenkét éves volt.

Kornfeld nagyanyám, egyetlen nagyszülőm, akit ismertem, félelmesen tekintélyes dáma volt. Roppant merev elgondolásokat táplált a magaviseletről, és társaságában mindig nagyon félszeg voltam. Egyszer kezembe vettem egy porcelántárgyat vagy kerámiát a nappali szobájában, mire nagyanyám rámszólt: – Gyermek, képzeld el, hogy már leejtetted és összetörted, hát tedd le. – Mondanom sem kell, engedelmeskedtem. Csütörtökönként, amikor apám az „urak ebédjét” tartotta nálunk, testvéreimmel nagyanyánál ebédeltünk. A Bajza utcai ebédek roppant formális eseményként maradtak meg emlékezetünkben. Nagyanya ült az asztalfőn, mi csak akkor szólalhattunk meg, ha megszólítottak, és mindent el kellett fogyasztanunk, ami a tányérunkon volt. Roppant nagy ebéd került az asztalra: leves, húsétel többféle körítéssel, főzelék és saláta, utána desszert és gyümölcs. A fogásokat ezüst tálban vagy tálcán szolgálták fel, és magunknak kellett vennünk. Tetszés szerint vehettünk többet vagy kevesebbet, de amit kivettünk, azt meg kellett enni. Néhány év múlva, mire úgy tíz esztendős lettem, a testvéreim már nem vettek részt nagyanya ebédjein. Egyszer elfelejtkeztem a csütörtöki ebédről, és anyámnak kellett figyelmeztetnie. Egész úton futottam, de így is késtem vagy negyedórát. Nagyanyám láthatólag nem örült, és a hangulat a késésem miatt egyáltalán nem volt kellemes és családias. A felszolgálás azonban, mint mindig, kitűnő. Nagyanya szigorú rendszabálya szerint valamennyi tálalóeszközt ki kellett készíteni a tálalóra. Egy szobalányt állítólag azért bocsátottak el, mert másodszor is ki kellett nyitnia egy fiókot, hogy elővegyen egy hiányzó darabot.

Nagyanya komornája, Fräulein Emma évekig szolgált mellette. Telenként kétszer-háromszor hármasban mentünk moziba. Ez a mozilátogatás roppant formális és ünnepélyes alkalom volt. Két feltételnek kellett megfelelnie: a film legyen zsenge koromhoz illő, a moziban pedig legyen páholy nagyanya számára. Elindultunk a Bajza utcából; én vittem nagyanya zsámolyát és egy takarót, Fräulein Emma pedig egy vállkendőt. A sofőr letett bennünket a mozinál, ahol az én kötelességem volt megvenni a jegyeket, majd a hölgyeket a páholyba kísérni. Nagyanya leült, én a lába alá csúsztattam a zsámolyt, Fräulein Emma a térdére tette a takarót, és a vállára a kendőt. Ezután kezdődhetett a film.

Kornfeld nagyanyám nyolcvanadik születésnapja 1935-ben nagyszabású családi esemény volt. Hosszas tervezés és készülődés előzte meg. Valamennyi unokának elő kellett adnia valamit, délután nagyanya idős barátnőivel teázott, este pedig szabályos családi vacsora következett. Mindez a Bajza utcai Kornfeld lakásban történt, ahol apám és testvérei felnőttek. Határozatba vétetett, hogy a születésnapi ünnepségen színdarab előadása helyett mindegyik unoka verset mondjon az alkalom tiszteletére. Nagyanyámat házitanítók oktatták, és igen művelt családban nőtt fel. Ismerte és szerette a német, az angol és a francia klasszikus irodalmat. Órák hosszat tudott Goethét és Schillert idézni. Nekem egy Goethe vers négy versszakát kellett betanulnom, de a címére már nem emlékszem. Arra annál élénkebben, mennyire féltem, hogy belesülök a szavalatba.

Elérkezett a nagy nap, és szüleim, testvéreim meg én, valamennyien legelegánsabb ünneplő öltözékünkben, négy óra tájban átmentünk nagyanya házába. Az idős dáma a szalonban fogadott, nagy karosszékét virágok és ajándékok vették körül. Az üdvözlés és a szeretetteljes ölelések után letelepedtünk az előadáshoz. Szerencsére én voltam az első előadó; minden jól ment, zökkenő nélkül mondtam el a verset. Ezután bátyám és nővéreim szavaltak, de én boldog voltam, hogy letudtam a magam szerepét, és a többiekére jóformán oda sem figyeltem. Ezután teát és süteményt kaptunk, majd megjelent nagyanya néhány idős barátnője, hogy gratuláljon. A nyolc órakor kezdődő vacsora roppant ceremoniális esemény volt, libériás inasok hozták be a fogásokat. Minthogy én voltam jócskán a legfiatalabb, az asztal végén ültem, és csak akkor beszélhettem, ha szóltak hozzám. A vacsora végén apám rövid beszédet tartott, és a szabályos tószthoz pezsgőt kínáltak.

Nagyanyám, mint említettem, rendkívül szigorú idős hölgy volt, és én nagyon tartottam tőle. Tudom, hogy szeretett, igazában én is szerettem őt, bár a kapcsolatunk roppant kimért volt, és a lehető legjobb magaviseletet kellett tanúsítnom a társaságában. Nyolcvanadik születésnapja valóban ünnepi alkalom volt, de én örültem, amikor véget ért, és hazamehettem.

Élete vége felé nagyanyában kifejlődött a ma Alzheimer-kór néven ismert betegség. Igen feledékeny lett, és kissé zavart. Nyaranta éveken át négy hetet töltött a Svábhegyi Szanatóriumban, természetesen mindig ugyanabban a lakosztályban. Azon a nyáron, amikor betöltötte nyolcvanadik évét, felvitték a szanatóriumba, és bevezették megszokott lakosztályába. Körülnézett, majd kijelentette, hogy ez nem az ő lakosztálya, és nem hajlandó itt maradni. Az igazgató az irodájába invitálta, bőbeszédűen mentegetőzött a szörnyű tévedésért, és rimánkodott nagyanyának, ne menjen el, vár rá a szokásos helye. Felmentek ugyanabba a lakosztályba, mint az imént, mire nagyanya kijelentette, hogy ez már valóban a szokásos apartman, és reméli, legközelebb nem követnek el ilyen hibát. Másfél év múlva halt meg; nem lehetetlen, hogy némi orvosi segítséggel.

Kornfeld nagyszüleimnek öt gyermeke volt. György, a legidősebb Bécsben született 1878-ban. A következő, az egyetlen leány, Mária, akit Micinek szólítottak, 1880-ban született. Utána következett 1882-ben az apám, Móric. Őt Pál követte 1884-ben, majd 1897-ben Ferenc.

Nagybátyám, Kornfeld György igen eszes és szorgalmas fiatalember volt, kitűnő tanuló. Egyetemista korában beleszeretett egy fiatal nőbe, akit azonban szülei nem tekintettek megfelelő partinak. Nem tudom, mi lehetett a probléma, de bizonyára megoldódott, mert Zsigmond idővel beleegyezett a házasságba, és közölte Györggyel, ugyanolyan hozományt ad a választottjának, amilyet a tulajdon lányának adna. Azt tanácsolta azonban, hogy György előbb végezze el jogi tanulmányait. Az ember azt gondolná, hogy ez mindenkinek megelégedésére szolgált. Ám röviddel azután, hogy nagyapa engedélyt adott a házasságra, György öngyilkosságot követett el. Egy Margit-szigeti padon ülve főbe lőtte magát. Később egy arra járó őr azt hitte, a fiatalember alszik, ám amikor megérintette György vállát, a halott test eldőlt. György nem hagyott búcsúlevelet, semmivel sem adta okát végzetes tettének. A tragédia lesújtotta a szülőket, és életük végéig nem sikerült szabadulniuk a hatásától.

A második gyermek, Mici nagynéném igen vonzó teremtés volt. Felnőttkorában sokkal jobban ismertem, mint gyermekként. Férje, Domony Móric ügyvéd áttért az üzleti életre. Nagyapámat ő, a veje követte a MFTR, a Magyar Királyi Folyam- és Tengerhajózási Részvénytársaság elnöki székében. Igen kedves és tehetséges ember volt, nagy újításaival hatásos és igen jövedelmező dunai szállítmányozási rendszert teremtett. Domonyék és családom között laza volt a kapcsolat, csupán a szokásos eseményeken, születésnapokon és karácsonykor találkoztunk.

Mici néni elég fiatalon megbetegedett tüdőtuberkulózisban. Sokat időzött a svájci Davos egyik szanatóriumában, ahol az akkoriban elérhető legjobb kezelésben részesült. Gyerekkoromban néha elvittek hozzá látogatóba, és lehetséges, hogy egy ilyen alkalommal fertőződtem meg. A betegség bennem nem fejlődött ki, egyetlen hatása, hogy több heg van a tüdőmön, és ez minden tüdőröntgen alkalmával zavarba ejti a radiológusokat. Mici néném igen vallásos katolikus lévén tevékeny részt vett egyházi ügyekben. 1939-ben halt meg. Férjét 1944-ben nyilas hóhérlegények ölték meg. Úgy tudni, tél közepén a Dunába lökték sok mással együtt. Állítólag amikor a nyilasok megkérdezték, miből élt, megmondta, hogy ő volt a Duna- és Tengerhajózási Társaság elnöke, mire röhögve ráordítottak: – Akkor talán ússz egyet a folyódban! – és a jégtáblák közé taszították.

A házaspár két fia közül az idősebbik, Péter az általam ismert legokosabb emberek egyike volt. Húsz évvel volt idősebb nálam, de jó barátok voltunk. Sikeres ügyvédi praxist folytatott Magyarországon, majd a háború után kijött az Egyesült Államokba, letette az ügyvédi vizsgát, és New Yorkban nyitott irodát. Igen csinos lányt vett feleségül, Gross Esztert, a budapesti Orvosegyetem szemészprofesszorának lányát. Nyaranta néhány hetet töltöttek Iregen, és Eszter volt az első hölgyvendég, aki nadrágot viselt, apám bosszúságára. Eszter tragikusan pusztult el: az ágyban cigarettázott, és az ágy lángba borult. Péternek sikerült kimenekülnie, Eszter ott veszett. Később valahányszor New Yorkban voltam, felkerestem Pétert, és rendszerint együtt ebédeltünk.

A másik fiú, a szintén nagyon okos János sikeres üzletember volt. A háború után Ausztriába került, és élete hátralevő részét Bécsben töltötte, fizikoterapeuta feleségével. Nyaranta eljött egy időre Iregre, és megtanított bridzsezni, aminek nagy mestere volt. Egyik európai utamon elsősorban azért álltam meg Bécsben, hogy Jánossal találkozzam. A felesége éppen egy pacienst várt, de Jánossal elmentünk egy szép bécsi kávéházba, és kellemesen elbeszélgettünk, könyvekről, zenéről, képzőművészetről. Együtt látogattunk múzeumokat is, és igen jól éreztük magunkat egymás társaságában. János egy-két év múlva meghalt. Ő is, Péter is gyermektelen volt.

Apám családjának következő tagja Kornfeld Pál nagybátyám. Nagyon okos volt, és jó oktatásban részesült. Közgazdasági diplomát szerzett. Pályafutását a Magyar Általános Hitelbankban kezdte, atyja, Zsigmond nyomdokaiban. Neumann Olgát vette feleségül; egy lányuk volt, a Stupszi becenévre hallgató Mária. Olga jómódú, köztiszteletben álló családja házasság révén rokonságba került Weiss Manfréd családjával. Olga sajnálatos módon érzelmileg kiegyensúlyozatlan volt, és a házasság évek múltán felbomlott. Stupszit a Neumann nagyszülők nevelték. Nyilvánvalóvá vált, hogy Pál homoszexuális, majd néhány kisebb botrány és meglehetősen tetemes kártyaveszteség után kénytelen volt lemondani a bankban viselt állásáról. Párizsba költözött, és néhány magyar érdek képviseletéből tartotta fenn magát. A háborúban letartóztatták, francia internálótáborba került, de életben maradt, és idővel Bécsben telepedett le, majd néhány év múlva meghalt. Végső betegségének utolsó két hónapjában Mária nővérem ápolta. Pált nem ismertem jól, de kölyökkoromban néha találkoztam vele, és kedveltem. Stupszi túlélte a háborút és az orosz megszállást, hozzáment egy Zahorán Tibor nevű férfihoz, és idővel kivándorolt Kanadába. A házasság nem volt tartós, és Stupszi évekig egyedül élt Montrealban. Nővéreim kapcsolatban voltak vele, és azt hiszem, támogatták 2002-ben bekövetkezett haláláig. Annak idején néha Iregen időzött, úgyhogy egész jól ismertem, és kedveltem. 1943-ban láttam utoljára.

Apám legfiatalabb testvére, Ferenc 1897-ben született, tehát tizenöt évvel volt fiatalabb apámnál. Igen intelligens, olvasott ember volt, vegyészmérnöki diplomát szerzett egy jó német egyetemen. Sajnálatos módon neki is voltak érzelmi problémái, köztük például a játékszenvedély. Egy igen helyes, Stella nevű német nőt vett feleségül, de a házasság nem volt tartós. Gyermekük nem született.

Ferenc Budapesten élt meg valahogyan. Időnként eljött hozzánk a Lendvay utcába; én nagyon kedveltem. Sajnálatos módon a játékszenvedély egyre jobban eluralkodott rajta, óriási összeget vesztett, amiért apám vállalt kezességet. Ferenc idővel Teheránba költözött, ahol néhány magyar vegyigyárat képviselt. Ott ismert meg és vett feleségül egy fiatal magyar nőt, Terézt. Mint akkoriban oly sok szép, fiatal magyar lány, Teréz is konzumnő volt különféle éjszakai lokálokban. A házaspár hazatért Magyarországra, de szüleim oly hevesen ellenezték a házasságot, hogy Ferenc és felesége nem léphettek a házunkba, és én meg sem ismertem Terézt. Teréznek és Ferencnek született egy fia, Pál, a beceneve Palkó. Ferencet 1944-ben megölték a németek, és Palkót az édesanyja nevelte fel. Nem tudom, Teréz mikor halt meg, de Palkó, aki mérnöki képesítést szerzett, e sorok írásakor Budapesten él, sikeres üzletember. Nővéreim ottjártukkor mindig meglátogatták. Én azonban csak egyszer találkoztam vele, amikor édesapám könyve, a Trianontól Trianonig 2006-ban megjelent.