Katarina Mazetti

PINGVINÉLET

Avagy az elfajzott fajok eredetéről

Fordította Kertész Judit

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Katarina Mazetti: Mitt liv som pingvin; Eller om oarternas uppkomst.

Alfabeta Bokförlag, 2008

Második kiadás

ISBN 978-963-355-102-8

Copyright © 2008 Katarina Mazetti

Hungarian translation © 2013 Kertész Judit

Magyar kiadás © 2013, 2014 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítófotó © Dreamstime

Szerkesztette Tönkő Vera

Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka és Rochlitz Vera

A borítót Gerhes Gábor tervezte

A nyomtatott (első kiadást) tördelte Rochlitz Vera

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELŐSZÓ

E könyv minden szereplője megfigyelések, emlékrészletek és a szerző agyának legmélyén az idők folyamán egymásba szövődő elképzelések valamiféle komposztjából született. EGYETLEN SZEREPLŐ sem valóságos. (Talán nem árt, ha egykori útitársaim az M/V Professor Multanovsky hajóról tisztában vannak ezzel.) Élő modell alapján kizárólag az elefántfókákat, albatroszokat, viharmadarakat és a szép számban előforduló pingvineket mintáztam.

A könyv keresztül-kasul olvasható. Ha ön nem kedveli a kitérőket, koncentráljon a fő csapásra: Wilma, Tomas és Alba történetére. Ha többet szeretne tudni, kukkantson be az 502-es, 311-es és 412-es kajütökbe is (ezek a dőlt betűs fejezetek, körülbelül a könyv tizedrészét teszik ki).

Érdekesnek tartom, hogy miközben párhuzamosan éljük életünket, embertársaink világába csak gyér betekintést nyerhetünk. A mindentudó elbeszélő szerepével viszont sosem voltam kibékülve. Ezért választottam azt a megoldást, hogy több személy szemével nézem a történteket (persze ötven szereplő – ennyi az utasok létszáma a hajón – azért egy csöppet sok lett volna). Ám ha ön így is túl mozgalmasnak találja, nyugodt lelkiismerettel lapozza át a dőlt betűs fejezeteket. Jómagam mindig átugrom a tájleírásokat és az akciójeleneteket.

Hálás köszönet Olle C.-nek a tényekért, kifejezésekért és ihletért.

FŐSZEREPLŐK:

Alba, 72 éves. Sokszínű, mint egy albatrosz, igazi világpolgár.

Tomas, 34 éves. Komor hadvezér, aki most döbben rá, hogy lovassága cserbenhagyta.

Wilma, 32 éves. Optimista, fiús lány, kissé alulharapásos.

KAJÜTHANGOK:

502-es kajüt: Lennart és Brittmari Jansson.

Brittmari minden ajánlatra nyitott. Lellének viszont kezd elege lenni.

311-es kajüt: Ulla Båvén és Margareta Knutsson.

Két jó karban lévő, erős támaszra vágyó, társvadász 59+-os hölgy.

412-es kajüt: Mona és Göran Alvenberg.

Göran tudja, mit akar, és Mona is tudja, hogy Göran mit akar.

TOVÁBBI MELLÉKSZEREPLŐK:

Sven, a hajóorvos; Carola Spanderman, a vasalás megszállottja; csodálója, Pelle, az ornitológus; Linda Borkmeyer, a 49 éves gonosz nővér és húga, a 42 éves Lisa; Bengt, Magnus és Mirja, idegenvezetők; Grigorij, a hajóskapitány; Bill, a falklandi csapos; néhány, távcsővel felszerelkezett magányos úr; brit tisztviselők, számos madár, hal, bálna, delfin, fóka és kábé egymillió különböző fajtájú pingvin.

CHARLES DE GAULLE REPÜLŐTÉR, ROISSY, PÁRIZS, OKTÓBER 28.

WILMA

Körülbelül ilyennek képzelem a poklot.

Egy üvegfal választ el a 28-as kaputól, ahol állnom kellene. Ahol már egy órája állnom kellene! Kétségbeesetten dörömbölök. Ameddig a szem ellát, sehol egy ajtó. Márpedig e különös, űrhajószerű épület véget nem érő folyosóin messzire ellátni. Egyetlen szivarformájú tömb az egész, csupa üveg és acél terem, nem lepődnék meg, ha valamelyik sarokból Sigourney Weaver ugrana elém egy földönkívülivel.

Dörömbölésem mindenkit hidegen hagy, kiváltképpen az időnként arra járőröző, nehézfegyverzettel felszerelt, marcona egyenruhásokat. Franciául beszélnek. Csak franciául. Angolul feltett kérdéseim felbőszítik őket, fenyegető kézmozdulatokat tesznek pisztolytáskájuk felé, és a számtalan mozgólépcső valamelyike felé taszigálnak. Odafönt újabb egyenruhások állnak, akik meg lefelé hessegetnek. Kupolaszerű termeken, üvegburával fedett mozgólépcsőkön száguldok fel-alá, mindenféle buszokkal suhanok el különböző épületek, leginkább földönkívüliek számára épített, inkubátorokra emlékeztető ovális csarnokok előtt, olykor-olykor elfog a pánik, és hangosan szitkozódom svédül. Az a kevés tábla, ami van, franciául igazít el, és mindegyik másképp félrevezető. A Bagage feliratú táblán a nyíl egyszerre mutat jobbra és balra. Ugyanazon a táblán! Én odavagyok a franciákért, de a Charles de Gaulle a lehető legrosszabb színben tünteti fel őket.

Mintha órák óta itt kóvályognék. Az első perctől kezdve balul ütött ki minden; a taxis, aki idehozott a reptérről, jól megkopasztott – semmi értelme nem volt fapados légitársaságot választanom. Sejtelmem sem volt róla, hogy a Charles de Gaulle melyik végén kezdjem. Nagy tévedés volt, hogy nem szereztem egy helyi idegenvezetőt. Vagy egy ápolót.

Egy ideig súlyos hólyaghurut benyomását keltve idegesen ugráltam egy sorban az információs pult előtt. A többi sorban álló pimaszul megelőzött, mintha csak valamiféle közlekedési akadály volnék. Hiába, nem tudok nemzetközi módon sorban állni, akármit csinálok, akkor sem jutok előbb a pulthoz, mint az a négy másik. A pult mögött három bájos francia nő ült. Az egyik mélyenszántó beszélgetésbe merült egy tagbaszakadt, hátizsákos amerikaival. Közeli ismerősöknek tűntek, talán viszonyuk volt, mit tudom én. Mindenesetre az alatt a fél óra alatt, amíg ott álltam, egy pillanatra sem vették le a szemüket egymásról, miközben holmi papírokat és jegyeket tologattak gyöngéden oda-vissza egymás között. Egy másik hölgy mintha épp a visszaemlékezéseit írta volna. Szorgalmasan körmölt, néha szünetet tartott, és tolla végét rágcsálva ábrándosan meredt a semmibe. A harmadik franciául kiabált, és mint afféle kidobóember, határozott mozdulatokkal és testbeszéddel igyekezett a jónépet egy másik pulthoz irányítani.

Rájöttem, hogy ezektől soha az életben meg nem tudom, mi a teendőm. A gép, amivel Svédországból jöttem, két órát késett, biztosra vettem, hogy lekésem a santiagói csatlakozást. Annak a gépnek körülbelül épp ekkor kellett pályára állnia. A csomagommal a fedélzetén, amit sikerült feladnom, mielőtt még elrohantam volna a terminálommal ellenkező irányba. Nyilván búcsút inthetek neki.

Bénítóan hatott rám az egész, szinte agyonnyomott a súlyával. Korábban soha nem gyűlt meg a bajom a közlekedéssel, előfordult, hogy késett a helyiérdekű vonat és szaladnom kellett a buszhoz, de semmi extra. Szóval teljesen feleslegesen vonultam át annyi csipogó kapun a hideg tekintetű őrök előtt, akik vádlón mutattak a vizespalackomra – folyadék! – és bányászták ki a csipeszemet a neszesszeremből? Vajon azt gondolták, hogy megfenyegetem a pilótát, hogy kiszedem a szemöldökét, ha nem téríti el a gépet?

De sikerült rossz lelkiismeretet kelteniük bennem. Lelkiismeret-furdalásban verhetetlen vagyok. Kisgyerekkorom óta trenírozom magam, ma már szinte nem is tudok úgy elmenni egy rendőrautó vagy egy figyelmeztető tábla mellett, hogy ne szegném le a fejem, vagy ne mormognék beismerő szavakat magamban. Vajon honnan jön ez az örökös bűntudat, az a gondolat, hogy tulajdonképpen minden az én hibám, és bármikor megbűnhődhetek? Talán benne van a DNS-emben?

Tisztán emlékszem, hogy a leleplezéstől rettegve mikor és hol éreztem először ezt a bűntudatot. Nem voltam több ötévesnél, és annak a kórháznak az udvarán üldögéltem, ahol a mamám haldoklott. Azt mondták, kicsi vagyok még ahhoz, hogy bemenjek hozzá, inkább várjak szép türelmesen egy padon. Néhány emelettel feljebb, a balkonrácsra lepedőket terítettek. Bámultam fölfelé, és próbáltam kitalálni, melyik ablak mögött fekhet a mamám. Hirtelen feltámadt a szél, belekapott az ágyneműbe, és lefújta az udvarra, épp a lábam elé. Én meg halálra rémültem. Milyen mérgesek lesznek a nénik, ha meglátják az összekoszolódott ágyneműt! Nyilván azt hiszik majd, hogy én tehetek róla, hiszen egyedül voltam az udvaron...

Hogyan juthatott eszembe ilyesmi? Annyira féltem a lelepleződéstől, hogy kirohantam az udvarról, és jó darabig meg se álltam. Amikor aztán rám találtak a buszmegálló sarkában remegve, már mindenki dühös volt, hogy engem kell keresniük, miközben szegény anya ott fekszik nagybetegen! Ettől még jobban szégyelltem magam, emlékszem, kínomban görcsösen mosolyogtam, hogy legalább valamennyire a kedvükben járjak. Akkor kiabálta Elisabeth néni: „Ez nem lehet igaz, még vigyorog is a kis pimasz!” Nyilván akkor támadt az az érzésem, hogy a mama miattam hal meg.

Néha még most is így teszek, mosolygok, és próbálok a kedvében járni annak, aki rám támad. Hogy megbocsásson.

Most keressem meg a SAS-t, hajtsam sírva a pultjukra a fejem, hogy adjanak egy jegyet hazafelé, és mondjak le életem nagy utazásáról?

Hát az borzalmas volna. Semmiképpen sem így képzeltem el, amikor a várakozástól remegve reggel ötkor beültem a jéghideg taxiba. A taxi elvitt a vonatig, a vonat elvitt egy buszig, a busz kivitt a reptérre, ahonnan későbbi útitársaim közül senki más nem utazott. Úgy volt, hogy Párizsban találkozunk. Vajon őket látom az üveg túloldalán? Néhányan svéd zászlót tűztek a hátizsákjukba. Odébb futok, és kétségbeesetten dörömbölök.

És ekkor felfedezek egy ajtót az üvegfalon! Valaki franciául kiabál utánam, de én, leszegett fejjel, akár egy bika loholok a 28/A kapuhoz, nyomomban mókás gurulós táskámmal, és úgy teszek, mintha nem hallanám. A táskám egy kerekeken guruló pingvin. Ha megnyomja az ember a csőrét, csipog. Tanárkollégáim leptek meg vele, kimondottan erre az antarktiszi utazásra vették. Nagyon elégedettek voltak magukkal, boldogan röhécseltek, amikor kinyitottam a csomagot, elvégre nem nekik kell megjelenniük vele ismeretlen útitársaik előtt. Én szokás szerint görcsösen mosolyogtam, és úgy döntöttem, hogy ez lesz a kézipoggyászom. Én már csak ilyen vagyok.

Rohantam a kapu felé, ahol az utolsó utasok éppen felszálltak a buszra. Lehetséges? Mégiscsak elérem a gépet? Az útlevelemet és a beszállókártyámat kivágtam egy újabb nő orra elé egy újabb pultra. Ekkor egy barátságos hang szólalt meg mellettem:

– Wilma? Jaj, de örülök! Akkor végre teljes a létszám! Semmi vész, a santiagói járat késik. Lélegezz mélyeket, hisz egész testedben remegsz!

A hang egy fiatal nőhöz tartozott, akinek sportos, sokzsebes, profi mellényén a turistairoda logója díszelgett. Belém karolt, és a kijárat felé terelt. Merő megszokásból futni kezdtem, és amikor a reptéri busz lépcsőjére tettem a lábam, megbotlottam, és magam alá gyűrve pingvintáskámat, teljes hosszában elterültem a busz padlóján. Miközben próbáltam feltápászkodni, a pingvin vidáman csipogott. Az a rengeteg felém forduló arc!

Egyikük kivált a tömegből, és fölém hajolt. Norvég mintás pulóverbe bújtatott hosszú karjával felsegített, lenyomott az egyik ülésre, a pingvint meg feldobta a csomagtartóra. Körüljártattam a tekintetem a bámész arcokon, és próbáltam természetesen mosolyogni, mintha bemutatkozásom nem is lett volna olyan szánalmas és nevetséges. A hosszú karút hagytam a végére.

Magas, barna hajú, hajlott orrú férfi volt, kifejező, komor tekintete fölött vastag szemöldök húzódott. Kicsit olyan, mint egy ragadozó madár, amelyik zsákmány nélkül maradt, gondoltam, vagy mint egy hadvezér, akinek csak most jutott tudomására, hogy lovassága cserbenhagyta. No de mindez nem érdekes, hiszen mégiscsak a segítségemre sietett szorult helyzetemben, és ezt sohasem fogom neki elfelejteni.

Ez is jól kezdődik. Pedig elhatároztam, hogy amennyire tőlem telik, megpróbálom leplezni bizonytalan mozgásomat, egyensúlyzavaraimat. Remélem, azt hiszik, piás vagyok…

A hatalmas gép csak foghíjasan telt meg. A hadvezérrel botorkáltunk előre a tengernyi ülés között, és kiderült, hogy egy sorban ülünk, csak néhány üres szék választ el minket egymástól. Úgyhogy miután újra feldobta a pingvint a csomagtartóra, lezuttyant mellém, és hatalmas kezét fenséges eleganciával felém nyújtva bemutatkozott: „Tomas!” Teljesen úgy hatott, mintha a kezét hívnák így, és azért nyújtaná ki, hogy szemügyre vehessem. Hogy is fogalmazzak? Mintha semmi köze nem lett volna magához, valahogy nem volt igazán benne saját magában, mintha állandóan és intenzíven valami másra gondolt volna, mint amit éppen maga előtt látott. Talán egy intenzív belső életet élő férfi ül mellettem? Költő, szórakozott professzor, netán egy öngyilkosjelölt, aki az Atlanti-óceán fölött akar a vízbe ugrani a repülő szárnyáról?

Mindenesetre amíg felszolgálták a műanyag tálcás kaját, beszélgettünk egy kicsit. Elmondta, hogy újságíró. Vagyis egykori újságíró, tette hozzá homlokráncolva. Hogyhogy egykori? Kirúgták az újságíró-szövetségből?

Van-e családom, kérdezte.

– Nincs – feleltem. – Tavasszal meghalt. Vagyishogy az apám meghalt, más családom meg már régóta nincs. Hát magának?

– Nekem sincs –mondta. – Azaz már nincs. Apuka is már csak múlt időben vagyok.

Ez olyan keserűen hangzott, hogy nem mertem tovább kérdezősködni. Talán ugyanabban a balesetben halt meg a felesége és a gyereke? Nyilván maga is rájött, hogy kissé homályosan fogalmazott, mert hideg csirkemellel teli szájjal utánadünnyögte: „Elváltunk.”

Ki kellett nyújtóztatnom a lábam, mert már sajgott a sok üléstől. Egy ideig Tomas is fel-alá járkált a folyosón. Mintha egyformán nyughatatlanok lettünk volna. A többiek vagy a mosdó előtt tülekedtek, vagy elbóbiskoltak.

Miután befejeztük az evést, és átszundikáltunk egy csöpögős szerelmes vígjátékot az icipici tévén, Tomas felhajtotta az ülések közti karfákat, és leheveredett aludni. Én továbbra is megszeppenve, szálegyenesen ültem a helyemen.

– Nem lehetséges… hogy ezek a helyek foglaltak? – kérdeztem ostobán.

Általában vonatozok.

Tomas kinyitotta egyik szemét, és most először elmosolyodott.

– És talán az Atlanti-óceán fölött fognak újabb utasok felszállni? – kérdezte.

LAN CHILE-JÁRAT, PÁRIZS CDG – SANTIAGO, ÁTSZÁLLÁS SÃO PAULÓBAN, OKTÓBER 28–29.

TOMAS

Először azt hittem, hogy egy koraérett tizenéves fiú landolt az orrán a lábam előtt a reptéri buszon. Borzas, halványvörös haja égnek állt, kezében valami idióta, pingvinformájú játék hátizsákot szorongatott. De amikor megláttam nagy, szürke, kétségbeesett szemét és remegő ajkát, rájöttem, hogy lány, méghozzá egy szomorú, lökött csaj. Felsegítettem, és leültettem, szinte reflexszerűen, mintha valamelyik gyerekem hasalt volna el.

Lehet, hogy mostanában megszaporodtak az efféle papás hőstetteim? Folyton-folyvást kéretlenül beleavatkozom mások életébe. Már csak az hiányzik, hogy bekössem útitársaim cipőfűzőjét, a taknyosoknak pedig zsebkendőt adjak, „fújd ki az orrod!” felkiáltással.

Csak azért, mert annyira hiányoznak a gyerekek. Mintha kiszakítottak volna belőlem egy darabot. Elég.

Rájöttem, hogy ez a fiús lány volt az első, akit csakugyan láttam is az Antarktiszra tartó útitársaim közül, pedig legtöbbjükkel már Stockholmból együtt utaztam. Az egyetlen, akire rajta kívül emlékszem, egy fehér hajú, átható tekintetű, kék szemű hölgy, kényelmes, mégis elegánsnak ható öltözetben. Poggyászai sok utazást megérhettek már. Rá elsősorban azért emlékszem, mert a repülőtér márványpadlójának mintáján lazán elkezdett ugróiskolázni, ügyet sem vetve arra, hogy a többiek kiguvadt szemmel bámulják.

Vajon kis növésű dél-amerikaiak számára készültek az ülések ezen a gépen? Hosszú lábam és csontos skandináv térdem ugyancsak bánta a helyszűkét, úgyhogy tempósan fel-alá mászkáltam a folyosón, miközben szemügyre vettem a többieket. Foglalkozási ártalom, újságíróreflex. A svédek egy kupacban ültek a gép közepén.

– Láttad? – kérdezte kuncogva egy boglyas kis szöszi a mellette ülő, kesehajú ürgétől, aki minden bizonnyal a férje lehetett. A nőcske a bársonyos tekintetű steward után nézett, aki éppen felszolgálta az innivalót. – Láttad, milyen sokáig nézett a szemembe ez a helyes sztyui? Biztosan bukik a szőke csajokra... Vajon hogy hívják?

A „csaj” kifejezés enyhén szólva túlzásnak tűnt az ő esetében, hiszen a kis hölgy igencsak negyven és ötven között járhatott.

– Mindenkinek megjátsszák a figyelmest, ez hozzátartozik a munkájukhoz – motyogta a pasas a nő mellett. – Egyébként is azt hallottam, hogy a legtöbb steward buzi...

A kis boglyas hölgyike, anélkül hogy ránézett volna, szórakozottan megpaskolta a férfi arcát.

Továbbmentem. Két gondosan hennázott hajú nő dugta ki az orrát az ülések fölött, és körbekémlelt.

– Az a hosszú, ősz hajú – szólalt meg az egyik –, amelyiknek jelvények vannak a kalapján! Az tuti, hogy egyedül utazik. Mit gondolsz?

– Háát... nem úgy fest, mint aki folyton csak a madarakat lesi? – vetette közbe a másik. – Azok a jelvények mind madarasok. És ő maga is tisztára úgy néz ki, mint egy bíbic!

– Mit kicsinyeskedsz, Maggi? – mondta az első.

Azt hiszem, a bíbic felkötheti a gatyáját.

A két matróna mögött egy férfi és egy nő ült egyforma világoskék mackófelsőben. A nő félig felállt, és az ablak mellett kényelmetlenül tekergőzött ide-oda, hogy mind a mögöttük, mind az előttük ülőkkel társaloghasson. Olykor-olykor boldogtalan pillantásokat lövellt a mackófelsős férfi felé, aki mindkét irányban akadályozta kapcsolattartását.

A mosdónál már sor állt. Köztük a fehér hajú hölgy is, aki sóvárogva nézett ki az ablakon. Mindig arról álmodott, mondta, mikor néhány szót váltottunk, hogy egyszer megszerzi a pilótaengedélyt. „Csak meglesz valamikor” – bizakodott.

Biztosan szenilis. Legalább hetvenéves.

A gyerekek születése előtt sokat jöttünk-mentünk Sannával. Évente legalább egy hónapot külföldön töltöttünk, és csak nagyon ritkán utaztunk csoportosan. Átszeltük Afrikát – ami nem éppen Sanna kedvenc helye volt, hiszen alig lehetett vásárolni –, túráztunk Észak-Skóciában (dettó), és Olaszországban házat béreltünk. Azt bezzeg imádta, egy bőröndnyi tűsarkúval érkezett haza. Én általában interjúkat készítettem ezekben az országokban. Amint Sanna lecövekelt egy piacon vagy bevásárlóközpontban, magnómmal az oldalamon odébbálltam. És amikor este hazaértem, kizárólag legújabb szerzeményeiről beszélgettünk, a riportjaimról soha... De nem izgatott, aranyosnak találtam, úgy, ahogy volt.

Na persze, amint megérkeztek a gyerekek, Asta, aztán Arvid, minden véget ért. Akkortól már komolyan kellett vennem a családfenntartó szerepét, szabadúszásból nem finanszírozhatóak egy hónapos családi kiruccanások. Boldog évek következtek, bár sokat voltam távol a sorháztól, amelyet sikerült valahogy összekaparnunk. Hosszabb riportútjaimról arra értem haza, hogy Sanna kifestett és bebútorozott egy-egy szobát, vagy új berendezési tárgyakra tett szert. Ha késő éjjel érkeztem, olykor csak nagy nehezen találtam meg az ágyam. És sokszor a feleségemet is alig ismertem meg, folyton változtatta a hajszínét és a frizuráját.

Sanna... Az én szivárványhajú tündérkém. Becsíkoztatta, ahogy mondta. Amikor villámcsapásszerűen egymásba szerettünk és összeházasodtunk, nagyon fura foglalkozása volt; úgy hívták: „körömszobrász”. Naphosszat ragasztgatott gyöngyöket meg madarakat a nők körmére! Végül ő maga is megunta, és elhatározta, hogy átképezteti magát belsőépítésznek. Milyen csodás volt, amikor hazaérkeztem egy-egy utazásról, a gyerekek rám ugrottak, és a nyakamban lógva, izgatottan keresgélték ajándékaikat a zsebeimben! Sanna pedig büszkén mutatta aktuális átrendezését. Aztán levittem a gyerekeket a játszótérre, Sanna készített valami ünnepi vacsit, aztán amikor a gyerekek elaludtak...

Vajon mit csinál most? Amerikában a nyugati parton hét órával kevesebb van, mint itt, talán éppen most viszi a gyerekeket iskolába a sofőr... Van elég lóvéja a hapsinak. Aztán Sannával sokáig reggeliznek, esetleg utána egy kis házasélet... a medencénél... A fenébe, miért kell folyton belelovalnom magam ezekbe a képzelgésekbe?

Dühösen próbálok elhelyezkedni néhány ülésen, hogy kinyújthassam a lábam. A vörös hajú nyakán piros foltok ütköznek ki, idegeskedik, hogy valami nincs rendben. Biztos afféle tanár nénis foglalkozási ártalom, hogy mindenkit szemmel akar tartani. Sokat mondok, ha félig megtelt ez a repülő, és legalább hat ülés jut kettőnknek! Végül megkönnyebbült sóhajjal ő is kinyújtóztatja hosszú lábát a három ülésen.

Lassan elvackolódtunk, és szemünkre húztuk a maszkot, amit a steward osztogatott. Arra ébredtem, hogy mindkettőnk feje a középső széken nyugszik, az arcunk csaknem összeér. Egy ideig mozdulatlanul feküdtem, és arra gondoltam, mennyire hiányzik nekem éjszakánként egy másik ember megnyugtató szuszogása.

LAN CHILE-JÁRAT PÁRIZS, CDG – SANTIAGO, ÁTSZÁLLÁS SÃO PAULÓBAN, OKTÓBER 28–29.

ALBA

A mellettem ülő két nővel nem nagyon lesz közös témánk. Már a reptéren kiszúrtam a poggyászukról, hogy ők is az Antarktiszra tartanak. Egyikük jó tízessel idősebb lehet, mint a másik, és folyton nyaggatja a fiatalabbat, hogy rendeljen neki italt, amit aztán rögtön magába is dönt. Nyilván testvérek, a mamát emlegették, a beszélgetésükből arra következtetek, hogy az idősebb hívhatta meg a húgát erre az utazásra. Elég gyakran célozgat rá. Úgy fel van cicomázva, hogy messziről ő tűnik fiatalabbnak, de közelről már korántsem. Itt-ott felvarrva, kikenve, kifenve, szőkítve, bodorítva. A hugi meg úgy néz ki, mint egy buzgó kiscserkész, semmi smink, a haja két copfban. Az idősebb minden egyes pohárral egyre hangosabb lesz, húga eredménytelenül csitítja.

– Nem azért fizettem annyit, hogy folyton rám szólj! – dúl-fúl.

Ezt a kellemetlen nőszemélyt jó lesz nagy ívben kerülni. Minden utazáson akadnak ilyenek. Átfutottam az utaslistát. Linda Borkmeyer és Lisa Johansson. Linda az idősebb.

Lassan esteledett, legalábbis a mi időzónánk szerint. Eloltották a lámpákat, a személyzet halkan körbejárt, takarókat és maszkokat osztogattak, az utasok igyekeztek a lehető legkényelmesebben elhelyezkedni, kispárnát gyömöszöltek a fejük mögé.

Ásítottam. Elalvás előtt én nem bárányokat szoktam számolni, hanem egykori szobáimban, lakásaimban kószálok, nyaralókban, viskókban, bérelt szobákban, barátok és szeretők hálószobáiban bolyongok szerte a világban. Néha körbejárok egy nemrég látott teret, vagy utcáról utcára járva próbálok visszaemlékezni egy városra.

Lehunyom a szemem. Valami jó kis semleges helyet keresek, hogy hamar el tudjak aludni. Csak a gumiharisnyám ne vágna. Repterek! Egy gyors séta, és már alszom is. A Charles de Gaulle Roissy, azzal az űrhajószerű architektúrájával! Nem a kedvencem, bár igaz, hogy régen még rémesebb volt. Most legalább látszik az igyekezet, mintha megpróbálnák segíteni az utasokat az eligazodásban. Az angliai Stansteadben 1964-ben jártam először. Akkoriban egy kis barakk volt az egész, a háború alatt katonai reptérként szolgált, még egy szék vagy egy italautomata sem volt benne. Tavaly pedig, amikor ott jártam, egy hatalmas építményt találtam rengeteg csarnokkal, a végeláthatatlan sorokban tülekedő, becsekkolni vágyó százezrekkel.

Néha megdöbbent, hogy milyen régóta élek.

Eszembe jut a murmanszki reptér a morcos határőrökkel. Finnországból érkeztem egy kis propelleres gépen. A csomagokat a pilóta elé pakolták a gép orrába, a csomagtartó alig volt nagyobb, mint egy autóé. A pilóta többször is átrámolta őket az egyensúly miatt… lehet, hogy lezuhantunk volna, ha egy útitáska kicsit odébb csúszik?

A Thiruvananthapuram reptér Keralában. Amikor utoljára ott jártam, minden utas mellé egy száriba öltözött kis hölgyet rendeltek, aki jegyzetfüzettel a kezében kísérgetett bennünket egyik helyről a másikra. Útlevélvizsgálat. Jegyvizsgálat. Csomagfeladás. Kimenni, kikeresni a csomagot, megmutatni, lepecsételtetni. Bemutatni a kézipoggyászt, hagyni, hogy kotorásszanak benne, majd rátegyenek egy piros szalagot. Újra útlevélvizsgálat. Átmenni a kapun. Kitölteni a kérdőívet. És így tovább. Összesen tizennégyszer állítottak meg, és a kis száris hölgy gondosan feljegyzett minden időpontot.

A pekingi vámmentes boltok és a hatalmas selyemzászlókon díszelgő különös, félrefordításoktól hemzsegő feliratok – ugyan mit jelenthetett például az, hogy All Commodities Send Their Regards? Minden árucikk üdvözletét küldi? Na meg az a sok világoskék egyenruhás, pöttöm tisztviselő…

A hatalmas, de jól működő amszterdami Schiphol reptér, aztán a kaotikus Kennedy New Yorkban; az ember elsőre azt hinné, hogy kicsi az érkezési csarnoka, amíg fel nem fedezi, hogy nyolc további van. Aztán az új reptér Dar es-Salaamban – bizony már tíz éve is megvan, hogy ott jártam. Az a hőség, azok a szagok…

A Dubai International luxusa; csupa márvány és arany káprázat, imatermek, földig érő fehér ruhás férfiak, lefátyolozott arcú, fekete ruhás nők.

Na és az a rövid, veszélyes leszállópálya a madeirai hegytetőn… Itt valahol elaludtam, és São Paulóig fel sem ébredtem. Erről a városról kevésbé kellemes emlékeim vannak; az ötvenes években jártam itt, amikor takarítónőként dolgoztam egy banánszállító hajón. Éppen csak betöltöttem a tizennyolcat, de többnek néztem ki, és egy kedves finn okmányhamisító, akivel Humlegårdenben találkoztam, profin kijavította a születési dátumot az útlevelemben. Azért volt rá szükség, mert tizenöt évesen szöktem el otthonról, és akkoriban huszonegy év volt a nagykorúság határa.

A szerint az útlevél szerint ma hetvenhét éves lennék. A mostani szerint, ami az igazi, hetvenkettő vagyok.

De mint mindenki, aki magas kort élt meg, én is magamban hordom a koromat, amely annyi, amennyinek érzem magam. Ez pedig harminchat. Mindig zavar és bosszant, amikor úgy bánnak velem, mint egy vénasszonnyal. Honnan veszik a bátorságot? Mi közük hozzá, hány éves vagyok?

Egy régi ismerősöm is ezen a gépen utazik, örülök a viszontlátásnak. Kellemes, könnyed viszonyunk volt valamikor a hetvenes években, amikor ő a norvég Hurtigruten hajóorvosaként szolgált. Gyöngéd és figyelmes szerető volt, jól emlékszem rá. Eltöltöttünk néhány felejthetetlen éjszakát elsősegélydobozok és oxigénpalackok között a rendelőjében; furcsa módon annak a hajónak az utasai szokatlanul egészségesek voltak…

Végül ő Bergenben kiszállt, és ha jól tudom, hazament a családjához Uppsalába; de addigra már a lehető legnagyobb egyetértésben megállapodtunk, hogy nekik nagyobb szükségük van rá, mint nekem. Azért sírtam egy sort, de tudtam, hogy nagyon boldogtalan lenne, ha elhagyná őket. Azóta nem is találkoztunk. Ha jól számolok, akkoriban harminchat éves lehettem. Ő nyolc évvel fiatalabb volt nálam, és már volt egy gyereke. Svennek hívják, és éppen mostanában előnyugdíjaztatta magát, utolsó aktív évét a tengeren szerette volna tölteni. Ő lesz a hajóorvosunk. Akkor mesélte el mindezt, amikor Stockholmban az Arlanda reptéren egymás karjába futottunk. Néhány sorral előttem ül a gépen, most is látom a tarkóját: gyér, fehér haj tapad a koponyájához, amelyen régen dús, vörösesszőke sörény állt az égnek. Ó, Sven…

SANTIAGO DE CHILE, OKTÓBER 30.

WILMA

Soha nem sikerül igazán rájönnöm, vajon mi az oka annak, hogy az ember bizonyos személyekhez inkább vonzódik, mint másokhoz. Miért érzem magam bensőségesen ezzel a hadvezérrel, amikor annyira különbözünk egymástól? Még csak ismerni sem ismerek senki hozzá foghatót.

Jómagam állítólag egy boldogan lihegő, szeretetéhes, mindenkinek tetszeni vágyó kölyökkutyához hasonlítok leginkább. Legalábbis egy részeg kollégám egyszer ezt mondta egy iskolai bulin. A hátamra dobom magam, és várom, hogy csiklandozzák a hasamat – persze nem szó szerint, az nem az én műfajom –, de amint valaki eldob egy kis botot, farkcsóválva hozom neki vissza abban a reményben, hogy játszik majd velem, és összebarátkozunk.

Tomas komor és zárkózott, alig tudom követni. Nem, a zárkózott nem a legmegfelelőbb szó, végül is kisebb-nagyobb megszakításokkal két kontinens és egy tenger fölött átrepülve egyfolytában beszélgettünk,… de – a Charles de Gaulle reptérnél maradva – bizony az üvegnek nyomott orral kell figyelni, mikor tehet fel neki az ember egy személyes kérdést. Merő üvegfal ez az ember, csupa érthetetlen utasítás és ellentétes irányokba mutató tábla.

Vegyük például a gyerekeihez fűződő viszonyát. Megnézegettük a repülőtársaság katalógusában a játékokat, amelyeket meg lehet vásárolni a repülőn. Tomas hosszan beszélt nyolcéves lányáról, ecsetelte, mi mindent vett neki eddigi utazásai során, majd hirtelen elhallgatott; aludna egyet, dünnyögte, azzal hátat fordított nekem, már amennyire hátat fordíthat valaki egy repülőülésen a mellette ülőnek.

Ám hamarosan nagyon is éber volt, mert hozták a reggelit, és a kétbalkezes Wilma magára öntötte a felét, ahogy mindig is szokta repülőn. Több se kellett Tomasnak, gyorsan fogott egy szalvétát, és elkezdte törülgetni rólam a joghurtot, mint egy rutinos apuka, közben rosszallóan cicegett. Majd a szalvétám csücskét betuszkolta a pulóverem nyakkivágásába, és szépen kisimította, mint egy előkét… Én meg csak bámultam rá tágra nyílt szemmel, míg végül mindketten el nem nevettük magunkat. Összezavarodott az időeltolódás miatt, szabadkozott, és hirtelen visszaesett a régi papaszerepbe.

Mihelyt beszélgetni kezdünk valamiről, olyanok vagyunk, mint egy összeszokott komikuspár a némafilmek korából: az Optimista és a Pesszimista.

– Milyen csodálatos napfelkelte! – fakadok ki ábrándosan, és kibámulok a legközelebbi ablakon.

– A környezetszennyezés az oka – közli Tomas komoran. – Olvastam, hogy attól ez a nagy színpompa.

– Alig várom, hogy végre meglássam az Antarktiszt – próbálkozom valamivel később. – A fehér kontinenst! – lelkendezek, mintha egy utazási prospektust olvasnék fel.

– …igen, mielőtt teljesen elolvad. Mert az utóbbi időben nagyon felgyorsult az olvadás! – kontráz útitársam.

Mintha ellenszélben próbálnék hegyet mászni. De aztán hirtelen oda a komorság, és rövid ideig rendkívül kellemes és szórakoztató. Érdekes történeteket mesél oknyomozó riporteri múltjából, és épp miközben nagyokat nevetünk egy török taxisofőrön, aki egyszer egy képtelen mesét próbált beadni neki, hirtelen kialszik a fény a szemében. Előhúzza a hálóból a műanyag borítású mappát, maga elé teszi, és összeráncolt homlokkal tanulmányozza, hogy vész esetén mi a teendő.

Hosszú ideig meg se szólalok, és persze ő sem. Feszülten nézi az illusztrációkat arról, hogy hogyan ereszkedik majd le az oxigénmaszk a tetőről, hogy a padlón egy világító zöld csík vezet majd a vészkijárathoz, és hogyan fúvódik fel a mentőmellény, ha az ember megránt egy bizonyos zsinórt, melyet azonban csakis és kizárólag akkor lehet megtenni, amikor már a levegőben vagyunk. Én is elolvastam, az volt az első dolgom felszállás után, és talán én voltam az egyetlen a gépen, aki figyelemmel kísérte a stewardess mutogatását a biztonsági teendőkről.

Kezd kínossá válni a csönd, gondolom végül, a kölyökkutya epedve várja, hogy valaki újra odadobja neki a botot! Rámutatok egy képre a prospektusban.

– Figyelmeztetem, hogy életveszélyes helyen ül – mondom. – Mármint mellettem. Merthogy amint a kapitány elkezdi megnyugtató szavakkal ecsetelni, hogy nincs semmi baj, csak tegyük meg a biztonsági intézkedéseket, biztos lehet benne, hogy én felpattanok a helyemről, és pánikrohamban visítozva nyomom a légikisasszonyt hívó gombot, valamint a lámpa, sőt a rádió gombjait is, és így riadalmat keltek magam körül. Amikor az oxigénmaszk legördül, még egy kicsit visítok, majd belecsimpaszkodom a sajátomba és a magáéba egyszerre, úgy, hogy mindkettő azonnal leszakad. És amikor már mindenki elfoglalta a biztonsági helyzetet, azaz előrehajol, homlokát a térdén nyugtatva, és rendesen be van kötve, én előbotorkálok, megkaparintom a mentőmellényt, felveszem, a vészkijárat elé állok, természetesen túl hamar felfújom, mindenki elől elállom az utat, és fújom a pipát, mint egy eszelős. Csak azért mondom, hogy tudja, mire számíthat!

Nagyon megörülök, amikor látom, hogy blablázásomra halvány mosoly jelenik meg először csak az ajka szélén remegve, aztán szétterjed az egész arcán, annak ellenére, hogy minden erejével megpróbálja elfojtani. Végül elneveti magát.

– Csakhogy én gyorsabb leszek, és az oxigénmaszkkal befogom a száját – biztosít. – Egyébként semmi értelme elolvasni ezeket az utasításokat, szemfényvesztés az egész, az utasok megnyugtatására találták ki. Az Atlanti-óceán fölött senki sem él túl egy repülőgép-szerencsétlenséget!

Ez a gondolat olyannyira felélénkíti, hogy miniwhiskyket csór a büfékocsiról, aztán a takaró alá bújva, kuncogva szivornyázunk titkon egy ideig. Amíg újra eszébe nem jut valami, ami kedvét szegi, és magába fordul. Mintha hullámvasúton ülnék.

Amikor leszállunk a gépről, egymás mellett baktatunk, ő húzza a pingvinemet, amíg nem talál egy kocsit, amelyre felpakolja a táskáinkat. Megcsap a santiagói hőség, idegenvezetőink, Bengt és Mirja ügyesen terelgetnek bennünket egy busz felé, amely majd a szállodába visz. Úgy ugrálnak körülöttünk, mint két, nyáját terelő pulikutya, és közben utasításokat vakkantgatnak. Tomas a legnagyobb természetességgel foglal a buszon két helyet.

Talán azért viselkedik így, mert sokáig élt együtt egy partnerrel – a nagyobb lánya korából következtetve legalább kilenc évet. Ilyenkor kicsit nyugtalan lesz az ember, ha nincs senki, aki folyton mellette lenne. Elvált barátaimtól hallottam ilyeneket. Én nem tudhatok erről, az eddigi leghosszabb kapcsolatom nyolc hónapig tartott.

De nem csak erről lehet szó. Úgy érzem, magától értetődő, hogy egymás mellett megyünk, mint egy pár, pedig eddig soha nem volt még ilyen érzésem, jobban mondva eddig még soha nem fordult elő velem. Még a kollégámmal, Stefannal sem, aki pedig mindenhová magával cipel, és majd belegebed, hogy egy pár legyünk. Valahogy mindig elcsodálkozom, amikor rádöbbenek, hogy ő ül mellettem a moziban.

Néha arra gondolok, hogy voltaképpen még majmok vagyunk, és egymás szagához vonzódunk, ilyen alapon keressük egymás közelségét. Mint Tomas meg én, amikor egyszer csak úgy ébredtünk a repülőn, hogy szinte összeért az arcunk. Nemsokára majd beletúrok a hajába, és elkezdek tetvek után kurkászni. Szegény hapsi.