Jodi Picoult

SORSFORDÍTÓK

Jodi Picoult

SORSFORDÍTÓK

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © 1998 by Jodi Picoult

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2014

ISBN 978-963-293-343-6

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

EZT A KÖNYVEMET

A FIVÉREMNEK,  JONNAK AJÁNLOM,

aki tudja, mibe kerül az űrvécé,

tudja, hogy írják a tetrisz szót,

és tudja, hol keresse a számítógépem

feneketlen gyomrában eltűnt fejezetet.

Remélem, azt is tudod, hogy

milyen fantasztikus embernek tartalak!

I. RÉSZ

A SZOMSZÉD FIÚ

Szerethetsz-e másként,

mint első látásra?

CHRISTOPHER MARLOWE: Héró és Leander

Ölelkezzünk hát, s e szent pillanattól fogadjunk együtt örök szenvedést.

THOMAS OTWAY: Az árva

MOST

1997. november

Nem volt már mit mondani.

A teste eggyé olvadt a lány testével, és a lány, ahogy köré fonta a karjait, egyszerre látta maga előtt az összes inkarnációját: látta őt ötévesen, szőkén, látta tizenegy éves, bimbózó kiskamaszként, látta tizenhárom évesen, amikor már férfikeze volt. Lassan úszott az éjszakai égbolton a kökényszemű hold. A lány belélegezte a fiú bőrének illatát.

– Szeretlek – mondta.

A fiú olyan gyengéden csókolta meg, hogy a lány azt hitte, talán csak képzelődik. Kissé elhúzódott a fiútól, hogy a szemébe nézhessen.

És ekkor lövés dördült.

ÁLLANDÓ FOGLALÁSUK NEM VOLT, de a Boldog Család kínai étterem hátsó sarokasztalát így is minden péntek este fenntartották Harte-éknak és Goldéknak, akik emberemlékezet óta ide jártak. Annak idején a gyerekeket is hozták, és úgy telepakolták az étterem szűkös kis zugát etetőszékekkel meg pelenkazsákokkal, hogy a pincérek alig tudták odamanőverezni az asztalra a gőzölgő tálakat. Most viszont már csak négyen robogtak be egyenként hat óra tájban, és egyből az asztaluk felé vették az irányt, mintha mágnesként vonzanák egymást.

JAMES HARTE ÉRKEZETT ELSŐKÉNT. Aznap délután operált, de meglepően korán végzett. Az evőpálcikákért nyúlt, és miután kicsúsztak a papírcsomagolásból, úgy forgatta őket az ujjai közt, mintha sebészszerszámok lennének.

– Szia – köszönt rá Melanie Gold, aki egyszer csak ott ült vele szemben. – Gondolom, korán jöttem.

– Nem – felelte James. – A többiek késnek.

– Tényleg? – A nő lerázta magáról a kabátját, és gombóccá gyűrve letette a szomszédos székre. – Pedig reméltem, hogy korán értem ide. Nem hiszem, hogy ez valaha is előfordult.

– Tudod mit? – mondta elgondolkodva James. – Én sem hiszem.

Egyvalami kötötte össze őket: Augusta Harte. De Gus még nem ért oda. Így aztán kettesben üldögéltek a nyájas feszengésbe burkolózva, amelyet az okozott, hogy hihetetlenül intim dolgokat tudtak egymásról. Pedig szemtől szemben soha nem avatták egymást bizalmukba, csak Gus Harte kotyogott ki ezt-azt a férjének az ágyban, vagy Melanie-nak egy csésze kávé mellett. James megköszörülte a torkát, és boszorkányos ügyességgel forgatta az ujjai közt a pálcikákat.

– Mondd csak – mosolygott rá Melanie-ra –, szerinted nem lenne jobb, ha otthagynám az egészet, és elmennék dobosnak?

Melanie elpirult, mint mindig, ha fogós kérdést kapott. Miután hosszú éveket töltött egy könyvtári információs asztalnál, amely hulahoppkarikaként fonódott a dereka köré, könnyebben jöttek a nyelvére a konkrét, tárgyszerű válaszok, mint a lezser évődés. Ha James azt kérdezte volna: „Mennyi jelenleg Addisz Abeba lakossága?”, vagy „Meg tudnád mondani, milyen vegyi anyagokból áll a fényképészetben használt fixírfürdő?”, akkor eszébe sem jutott volna elpirulni, hiszen biztosra vehette volna, hogy a válaszával nem sérti meg a férfit. Ezt a dobos-kérdést viszont ugyan mire vélje? Vajon mit akar hallani James?

– Azt gyűlölnéd – mondta végül, igyekezete szerint pimasz, frivol hangon. – Hosszú hajat kellene növesztened, és be kellene újítanod valami mellbimbókarikát vagy effélét.

– Akarom én tudni, hogy miért beszélgettek mellbimbókarikákról? – szólalt meg az asztal felé közeledő Michael Gold, majd lehajolt, és megérintette a felesége vállát. Ez a mozdulat ennyi év házasság után felért egy öleléssel.

– Ne reménykedj – mondta Melanie. – Jamesnek kell, nem nekem.

Michael elnevette magát.

– Azt hiszem, ezért automatikusan ugrana a működési engedélyed.

– Ugyan miért? – ráncolta össze a homlokát James. – Emlékszel arra a Nobel-díjasra, akivel tavaly nyáron találkoztunk az alaszkai hajóúton? Annak a szemöldökében volt karika.

– Ahogy mondod – felelte Michael. – De ahhoz, hogy kizárólag trágár szavakból összerakj egy verset, nem kell szakvizsga meg működési engedély. – Michael most szétrázta a szalvétáját, és az ölébe terítette. – Gus hol van?

James az órájára nézett. Ő aszerint élt, Gus viszont nem is hordott karórát, és ezzel megőrjítette a férjét.

– Azt hiszem, elvitte Kate-et egy barátnőjéhez pizsamapartira.

– Rendeltetek már? – kérdezte Michael.

– Nálunk azt Gus szokta csinálni – mondta szabadkozva James. Rendszerint Gus ért oda előbb, és mint mindig, a vacsoránál is ő gondoskodott róla, hogy rendben menjenek a dolgok.

Augusta Harte, mintha csak a férje megidézte volna, éppen ekkor robogott be a kínai étterem ajtaján.

– Te jó ég, de elkéstem! – kezdte, miközben fél kézzel kigombolta a kabátját. – El sem tudjátok képzelni, milyen napom volt! – Három asztaltársa előredőlve várta az újabb gyanús sztorit, de Gus előbb odaintett egy pincért. – A szokásosat kérjük! – mondta sugárzó mosollyal.

A szokásosat? Melanie, Michael és James egymásra nézett. Ez ilyen egyszerű lenne?

Gus hivatásszerűen szolgált ki másokat. Nem úgy, hogy kivitte az ételt az asztalukhoz, hanem úgy, hogy időt áldozott valamire, hogy valaki másnak ne kelljen. New England elfoglalt lakói szívesen vették igénybe „A Mások Ideje” nevű vállalkozása szolgálatait. Például akkor, ha nem akarták kiállni a sort a gépjármű-nyilvántartó hivatalban, vagy egész nap otthon várni a kábeltévé-szerelőt. Gus most göndör, vörös haját szelídítgette. – A délelőttöt a gépjármű-nyilvántartóban töltöttem – szűrte a szavakat a fogai közé szorított gumiszalagon keresztül –, ami ideális körülmények között is egy borzalom. – Ezután tett egy merész kísérletet arra, hogy lófarokban fogja össze a haját, pedig mintha az elektromos áramot akarta volna pórázra kötni. Végül felpillantott. – Szóval, amikor már én jöttem volna, tudjátok, amikor már ott álltam a kis ablak előtt, szóval akkor az ügyintéző, isten bizony így volt, infarktust kapott. Elterült a nyilvántartó padlóján.

– Ez rettenetes! – pihegte Melanie.

– Ühüm. Pláne, hogy bezárták az ablakot, és kezdhettem elölről az egészet.

– Így több munkaórát számlázhatsz ki – jegyezte meg Michael.

– Esetünkben nem – mondta Gus –, mert kettőkor már az Exeterben kellett lennem.

– Az iskolában?

– Aha. Egy bizonyos Mr. J. Foxhill megbízásából. Kiderült, hogy egy harmadikosról van szó, akinek túl sok a felesleges pénze. Ott fogták órák után az iskolában, és kellett neki valaki, aki leüli helyette a büntit.

James elnevette magát.

– Ötletes kölyök!

– Mondanom sem kell, hogy az igazgató nem fogadta el a cserét, ráadásul a felnőttek felelősségéről szóló kiselőadással rabolta az időmet. Hiába mondtam neki, hogy annyit tudtam a gyerek tervéről, mint ő. És aztán, amikor mentem Kate-ért, hogy elhozzam a fociedzésről, defektet kaptam, és mire a kerékcsere után odaértem, valaki már elvitte Susanékhez.

– Gus – szólalt meg Melanie. – Mi lett azzal az ügyintézővel?

– Te kereket cseréltél? – kérdezte James, mintha Melanie ott se lenne. – Le vagyok nyűgözve.

– Én is. De azért este inkább a te kocsiddal mennék be a belvárosba, hátha fordítva tettem fel a pótkereket.

– Este is dolgozol?

Gus bólintott, és mosolyogva fogadta a rendelésükkel közeledő pincért.

– A jegyirodába megyek Metallica-jegyekért.

– Mi történt az ügyintézővel? – kérdezte immár erélyesebb hangon Melanie.

Mindhárman rámeredtek.

– Jézusom, Mel – mondta Gus. – Azért nem kell ordítanod. – Melanie elpirult, Gus pedig az addiginál szelídebb hangon válaszolt: – Hogy pontosan mi lett vele, azt nem tudom – vallotta be. – Elvitte valami mentő. – Azzal kanalazott a tányérjára egy kis lo mein tésztát. – Apropó, láttam Em festményét a Parlamentben.

– Mit kerestél te a Parlamentben? – kérdezte James.

Gus vállat vont.

– Em festményét kerestem – mondta. – Olyan… olyan profi benyomást kelt az aranyozott kerettel meg a nagy kék szalaggal, ami lelóg róla. És ti még kiröhögtetek, amiért megőriztem a színes ceruzával készült rajzokat, amiket Chrisszel alkottak otthon.

Michael elmosolyodott.

– Azért röhögtünk ki, mert azt mondtad, hogy egyszer még abból fogod kiegészíteni a nyugdíjadat.

– Majd meglátjátok! – mondta Gus. – Tizenhét évesen első lett az állami képzőművészeti versenyen, huszonegy évesen kiállítás egy galériában… Még nem lesz harminc, amikor kiakasztják a képeit a Modern Művészetek Múzeumában. – Gus most elkapta James karját, és maga felé fordította a férje órájának számlapját. – Még öt percem van.

James keze az ölébe hanyatlott.

– Este hétkor még nyitva van a jegyiroda?

– Majd reggel hétkor lesz nyitva – felelte Gus. – Ott a hálózsákom a kocsiban. – Ásított egyet. – Azt hiszem, pályát kéne módosítanom. Valami olyan meló kellene, ami kicsit kevésbé stresszes… Lehetnék, mondjuk, légiirányító, vagy izraeli miniszterelnök. – Azzal maga elé vette a moo shi csirkés tálat, és összehengergette, majd kiosztotta a palacsintákat. – Hogy van Mrs. Greenblatt szürkehályogja? – kérdezte szórakozottan.

– Már nincs sehol – felelte James. – Jó eséllyel 20/20-as látása lesz.

Melanie felsóhajtott.

– Én is szeretnék egy szürkehályog-műtétet. El sem tudom képzelni, milyen lehet arra ébredni, hogy látok.

– Nem, nem szeretnél szürkehályog-műtétet – mondta Michael.

– Miért? Búcsút inthetnék a kontaktlencsémnek, és már tudok is egy jó szemsebészt.

– James nem operálhatna téged – mondta mosolyogva Gus. – Nincs erre valami orvosetikai szabály?

– A virtuális családra nem terjed ki – mondta Melanie.

– Ez tetszik – mondta Gus. – Virtuális család! Kellene, hogy legyen erre valami törvény… Tudjátok, mint az élettársi kapcsolat. Ha az ember elég sokáig él valakinek a szájában, akkor rokonoknak minősülnek. – Gus lenyelte az utolsó falat palacsintáját. – Hát – mondta –, igazán pazar, idilli nyugalomban elköltött lakoma volt.

– Még nem mehetsz el – szólalt meg Melanie, és szólt az egyik segédpincérnek, hogy hozzon nekik szerencsesütit. Miután a férfi megjött a sütikkel, Melanie begyömöszölt párat Gus zsebeibe. – Tessék. A jegyirodában nincs elviteles kaja.

Michael vett egy szerencsesütit, és feltörte.

– „A szerelem ajándékát nem szabad könnyen venni” – olvasta hangosan.

– „Annyira vagy fiatal, amennyire annak érzed magad” – silabizálta ki a neki jutott bölcsességet James. – Ez pillanatnyilag nem túl hízelgő rám nézve – jegyezte meg.

Minden szem Melanie-ra szegeződött, de ő csak magában olvasta el a szöveget, majd zsebre vágta a vékony papírcsíkot. Szentül hitt benne, hogy ha hangosan kimondja, nem szegődik mellé a szerencse.

Gus elvette a tányérról a maradék sütik egyikét, és feltörte.

– Képzeljétek – mondta nevetve –, nekem hibás áru jutott!

– Hiányzik a szöveg? – kérdezte Michael. – Azért biztos jár valami ingyenkaja.

– Nézd meg a padlón, Gus – mondta Melanie. – Biztos leejtetted. Ki hallott már üres szerencsesütiről?

De a cédula nem volt sem a padlón, sem a tányérok alatt, vagy Gus kabátjának redői között. Gus bánatosan csóválta a fejét, és megemelte a teáscsészéjét.

– A jövőmre! – mondta, majd felhajtotta a teát, és sietve távozott.

A NEW HAMPSHIRE-I BAINBRIDGE amolyan alvóváros, ahol zömmel a Dartmouth College professzorai és a helyi kórház orvosai laknak. Az egyetem közelsége növeli az itteni ingatlanok vonzerejét, de azért annyira nincs közel az egyetem, hogy a környék ne minősülhetne „vidéki környezetnek.” A végsőkig kitartó régi tejgazdaságok közt elszórt keskeny utak leágazásai a hetvenes évek végén kiparcellázott, kéthektáros telkekre vezetnek. Az egyik ilyen leágazás a Wood Hollow Road, ahol Goldék és Harte-ék is éltek.

A két család birtoka együttesen négyzetet formált: a két háromszöget a közös átfogó választotta el egymástól. Harte-ék telke a kocsibejárónál keskeny volt, majd kiszélesedett, Goldéké pedig éppen fordítva. Így aztán a két család otthonát alig félhektárnyi terület választotta el egymástól, viszont a sűrű kiserdő miatt szinte semmit sem láttak a szomszéd házból.

Michael és Melanie külön kocsival követték James szürke Volvóját, amely éppen befordult a Wood Hollow Roadra. Úgy nyolcszáz métert tettek meg az emelkedőn, amikor James a harmincnégyes számmal ellátott gránitoszlopnál balra fordult. Michael a következő kocsibejáróra kanyarodott be. Leállította a motort, és kikecmergett a pickup vezetőfülkéjéből. A kis fénykockában állva fogadta Grady és Beau rohamát. A két ír szetter felugrálva ostromolta a derekát, a mellkasát, majd körbetáncolták, amíg várta, hogy Melanie is kiszálljon a kocsijából.

– Nem úgy néz ki, mintha Em már itthon lenne – jegyezte meg Michael.

Melanie egyetlen folytonos, energiatakarékos mozdulattal lépett ki az autóból, és csukta be az ajtót.

– Nyolc óra van – mondta. – Valószínűleg csak most ment el.

Michael belépett Melanie mögött a konyha oldalajtaján. A felesége letett az asztalra egy kis kupac könyvet.

– Ki az ügyeletes ma este? – kérdezte.

Michael két karját a feje felé emelve nyújtózott egyet.

– Nem tudom – felelte. – Az biztos, hogy nem én. Azt hiszem, Richards a Weston Állatkórházból. – Azzal az ajtóhoz lépett, és odakiáltott az ír szettereknek, mire azok megbámulták, de utána vígan kergették tovább a szélfútta faleveleket.

– Bohózatba illő jelenet – mondta Melanie. – Egy állatorvos, aki a saját kutyáival sem bír.

Michael félreállt, Melanie pedig füttyentett egyet az ajtóból. A Michael mellett berobogó kutyák behozták a házba az este friss illatát.

– Ők Emily kutyái – mondta Michael. – És ez rengeteget számít.

AMIKOR HAJNALI HÁROMKOR megcsörrent a telefon, James Harte azonnal felriadt. Megpróbálta elképzelni, hogy ugyan mi baj lehet Mrs. Greenblatt-tel, mert ő volt az, akihez vészhelyzet esetén riaszthatták. Az ágy túloldalán, a felesége hűlt helyén átnyúlva tapogatózott a készülék után.

– Igen?

– Mr. Harte?

– Dr. Harte vagyok – helyesbített James.

– Dr. Harte, itt Stanley közrendőr a bainbridge-i rendőrőrsről. A fia megsérült. A Bainbridge Memorial Kórházba szállították.

James érezte, hogy összegabalyodnak a torkában a kikívánkozó mondatok.

– A fiamat… autóbaleset érte?

Rövid szünet.

– Nem, uram – felelte végül a rendőr.

James szíve összeszorult.

– Köszönöm – mondta, és letette a telefont. Nem értette, miért mond köszönetet annak, aki ilyen szörnyű hírt közöl vele. Amint helyére került a kagyló, máris száz meg száz kérdés kavargott a fejében. Hol sérült meg Christopher? Kritikus az állapota, vagy csak felszíni sérülést szenvedett? Emily még vele van? Mi történt egyáltalán? James magára kapkodta a ruháit, amelyeket már bedobált a szennyeskosárba, és perceken belül lent volt a földszinten. Tudta, hogy tizenhét perc alatt fog odaérni a kórházba. Már a Wood Hollow Roadon száguldott, amikor felvette a kocsitelefont, és tárcsázta Gus számát.

– MIT MONDTAK? – kérdezte már vagy tizedszer Melanie. – Pontosan mit mondtak?

Michael begombolta a farmere sliccét, és belegyömöszölte a lábát a teniszcipőjébe. Későn jutott eszébe, hogy nincs rajta zokni. A picsába a zoknival!

– Michael!

A férfi felpillantott.

– Azt mondták, hogy Em megsérült, és kórházba vitték. – Michael keze remegett, nem kis megdöbbenésére mégis úgy tűnt, képes megtenni, amit kell: az ajtó felé lökdösni Melt, megkeresni a kocsikulcsot és kitalálni, melyik a legrövidebb út a Bainbridge Memorial Kórházhoz.

Hipotetikusan már elgondolkodott rajta, hogy mi lenne, ha az éjszaka közepén megcsörrenne a telefon, és olyan hírt közölnének, amelytől az embernek elakad a szava, és nem hisz a fülének. A lelke mélyén arra számított, hogy neki akkor vége lenne, mint a botnak. De lám, mégis működőképes: óvatosan kitolat a kocsibejárón, és egész jól tartja magát. A pánikra utaló egyetlen jel az alig észrevehető arcizomrángás.

– James ott operál – szólalt meg halk, monoton hangon, a szavakat összemosva Melanie. – Ő biztos tudja, kihez forduljunk, mit csináljunk.

– Drága szívem – mondta Michael, miközben a felesége kezét kereste a sötétben –, még nem tudunk semmit. – De Harte-ék háza előtt elhajtva nem kerülte el a figyelmét a tökéletes csend, a békés, sötét ablakok, és a szomszéd házból sugárzó normalitás láttán önkéntelenül belé nyilallt az irigység. Miért éppen mi? – gondolta, és nem vette észre a Wood Hollow Road végére érő, majd a város felé forduló másik kocsi világító féklámpáit.

GUS HÁROM ZÖLD PUNKFRIZURÁS TINÉDZSER meg egy párocska szomszédságában feküdt a járdán. A párocska olyan közel járt a szexeléshez, amennyire ez közterületen lehetséges. Ha Chris egyszer ezt műveli a hajával, gondolta Gus, akkor… Akkor mi lesz? Addig soha nem merült fel a kérdés, hiszen Chris emberemlékezet óta ugyanúgy hordta a haját: a tengerészgyalogos sérónál kicsivel hosszabb fazont kultiválta. Ami pedig a Gus jobbján ügyködő Rómeót és Júliát illeti… Nem, az sem lehet kérdés. Hiszen Emily és Chris együtt járnak, amióta ennek egyáltalán értelme van, és eleve mindenki ezért szurkolt.

Az ügyfele fiainak négy és fél óra múlva meglesz a legjobb szektorba szóló jegyük a Metallica-koncertre. Ő pedig hazamegy, és végre alszik egy jót. Mire hazaér, James is megjön a vadászatból (Gus úgy gondolta, valaminek biztos szezonja van), a focimeccsre készülő Kate javában cihelődik majd, Chris pedig talán akkor kászálódik ki az ágyból. Utána pedig Gus azt tervezte, amit minden szombaton csinált, ha nem voltak sem egyéb tervei, sem rokoni invázió: úgy gondolta, átmegy Melanie-hoz, vagy áthívja, és jót dumálnak majd a munkájukról, a tinikről meg a férjeikről. Gusnak több jó barátnője is volt, de Melanie volt az egyetlen, aki miatt nem kellett takarítania, sminkelnie, és aki előtt nyugodtan mondhatott bármit, mert nem kellett kínos következményektől tartania, és attól sem, hogy sík hülyének nézik.

– Hölgyem – szólította meg az egyik zöld hajú kölyök. – Van egy kis tüze?

Az elhadart kérdés valahogy így hangzott: Vakkisüze?, és Gus, akit megdöbbentett a pimasz hang, nem értette, mit akar a suhanc. Aztán észrevette, hogy cigarettát dug az orra alá.

– Sajnálom – mondta a fejét rázva Gus.

Hihetetlennek tűnt, hogy léteznek ilyen tizenévesek, hiszen neki Chris jutott, akit egészen más fából faragtak. Lehet, hogy ezek a sztegoszaurusz-frizurás, bőrdzsekis gyerekek csak akkor néznek ki így, ha kimenőt kapnak, a szüleik társaságában viszont ápolt, jól nevelt kamaszokká változnak… Nem, ez nevetséges, mondta magában Gus. Fel sem merülhet, hogy Chrisnek van egy másik énje. Az nem lehet, hogy az ember világra hoz valakit, és nem érzi, hogy ilyen drámai dolgok történnek vele…

Gus csípőjét bizsergette valami. Arrébb húzódott, mert azt hitte, a szerelemittas párocska került túl közel hozzá. De a bizsergés nem múlt el, és amikor odanyúlt, hogy megkeresse a forrását, eszébe jutott a csipogója, amelyet a retiküljében hordott, mióta beindította A Mások Idejét. James ragaszkodott hozzá, mondván, mi van, ha őt behívják a kórházba, és valamelyik gyereknek kell valami.

Persze, a csipogó amolyan vészhelyzeteket megelőző gyógyszernek bizonyult: öt év alatt mindössze kétszer jelzett. Egyszer Kate telefonált, hogy hol tartja Gus a szőnyegtisztító szereket, egyszer pedig kis híján lemerült az elem. Gus most előhalászta a táskájából a csipogót, és megnyomta a hívóazonosító gombot. A saját kocsitelefonja… De vajon ki ül az ő kocsijában éjnek évadján?

Az étteremből James vitte haza a járgányt… Gus kimászott a hálózsákból, átment az utca túloldalára, és belépett a legközelebbi telefonfülkébe, amelyet kolbászszerű iniciálékkal pingáltak tele a graffitisek. Amikor James felvette a telefont, Gus egyből hallotta az aszfalton suhanó kerekek surrogását.

– Gus – szólalt meg elcsukló hangon James. – Ide kell jönnöd.

És a következő pillanatban Gus a hálózsákját hátrahagyva futásnak eredt.

EGYFOLYTÁBAN a szemébe világítanak… A feje felett lógott a két lámpatest, mint két ragyogó, ezüstszínű csészealj. Rángott az arca. Érezte, hogy legalább hárman fogdossák. Ráteszik a kezüket, kiabálva utasítgatják egymást, levágják róla a ruháit. Kezét-lábát nem tudta mozgatni. Amikor megpróbálta, érezte, hogy szíjakkal van lekötözve, a fejét pedig valami nyakörv rögzíti.

– Esik a vérnyomása – szólalt meg egy nő. – Tapintásra csak hetven.

– A pupilla tág, fényre nem reagál. Christopher! Christopher! Hallasz engem?

– Szapora a szívverése. Kérek nagy lyukú tubust, tizennégyes vagy tizenhatos csövet, infúziót. Adjunk neki D-5-ös normál sóoldatot, kezdetnek egy litert. És kéne pár vérminta is… Csináljunk teljes vérképet: fehérvérsejt, vérlemezkék, véralvadás, panelek, arteriográfia, toxikológia. És küldjünk a vérbanknak vércsoportot, vizsgálati eredményt.

Chris nyilalló fájdalmat érzett a hónaljában, és a feltépett ragasztószalag fülsértő reccsenését hallotta.

– Mi a helyzet? – kérdezte egy újabb hang, majd ismét a nő szólalt meg:

– Embertelen állapotok. – Chris most éles tűszúrást érzett a homloka tájékán. Homorítva feszegette kötelékeit, majd visszahanyatlott egy nővér puha, meleg kezébe.

– Semmi baj, Chris – csitította a nő. Honnan tudják a nevét?

– Látszik egy kicsi a koponyából. Hívjátok a radiológiát. A nyakcsigolyát meg kell röntgenezniük.

Szaladgálás, tülekedés, kiabálás hallatszott. Chris tekintete a függönyök közé vándorolt, és a résen meglátta az apját. Tehát a kórházban van. Hiszen az apja a kórházban dolgozik. De nem fehér köpenyben van. Hanem utcai ruhában, és még az ingét sem gombolta be rendesen. Ott áll Emily szüleivel együtt, és megpróbál bejutni hozzá, de a nővérek nem engedik.

Chris olyan hirtelen kezdett hadonászni, hogy sikerült kitépnie a karjából az infúziót. Egyenesen Michael Goldra nézett, és felüvöltött, de nyilvánvalóan sikertelenül próbálta, mert semmiféle hangot, semmiféle zajt nem hallott, csak a félelem újabb és újabb hullámai söpörtek végig rajta.

– LESZAROM AZ ELJÁRÁSRENDET! – mondta James Harte, majd amikor a robaj és a lábdobogás elvonta a nővérek figyelmét, besurrant a pecsétes függöny mögé. A hátegyenesítő deszkán fekvő fia a szíjakkal meg a nyakrögzítővel hadakozott. Vér borított mindent, az arcát, az ingét, a nyakát.

– Dr. Harte vagyok – mondta James a feléjük robogó baleseti sebésznek. – Már csak keveset praktizálok – tette hozzá, majd jó erősen megszorította Chris kezét. – Mi folyik itt?

– A mentősök behozták egy lánnyal együtt – felelte halkan az orvos. – Amennyire látjuk, megrepedt a koponyája. Éppen át akartuk küldeni a radiológiára, hogy nézzék meg, nincs-e koponya- vagy csigolyatörés, és ha negatív az eredmény, akkor levisszük CT-re is.

Chris úgy megszorította az apja kezét, hogy James jegygyűrűje a húsába vájt. Nyilván nincs komoly baja, gondolta James, ha ilyen erős.

– Emily – suttogta rekedtes hangon Chris.

– Hova vitték Emet?

– James? – szólalt meg valaki kérdőn, tétován. James megfordult. A függöny szélénél álldogáló Melanie-t és Michaelt szemmel láthatóan elborzasztotta a rengeteg vér. Isten tudja, hogy verekedték át magukat a betegirányítóban dolgozó sárkányokon. – Chris jól van?

– Tűrhetően – felelte James, de leginkább csak magának. – Rendbe fog jönni.

Egy rezidenslány éppen letette a telefont.

– Várják a radiológián – mondta. A baleseti sebész odabiccentett Jamesnek. – Vele mehet. Nyugtassa meg.

A guruló hordágy mellett haladó James nem engedte el a fia kezét. A balesetisek felgyorsítottak, így ő is kocogva haladt el a Gold házaspár mellett.

– Emily hogy van? – jutott eszébe végre a kérdés, de mire válaszolhattak volna, eltűnt a szemük elől.

Az orvos, aki Chrisszel foglalkozott, most feléjük fordult.

– Mr. és Mrs. Gold?

Egyszerre léptek közelebb.

– Kijönnének velem egy percre?

AZ ORVOS a kávéautomaták mögötti kis beugróba vezette őket. A bútorzat hepehupás kék kanapékból és csúf műanyag asztalokból állt. Melanie azonnal megnyugodott, hiszen a verbális és nem verbális jelek olvasásában profi volt. Ha nem vezették be őket lóhalálában egy vizsgálóba, akkor nyilván elmúlt a veszély. Lehet, hogy Emily már fent van egy kórteremben, vagy átvitték a radiológiára, ahogy Christ. Vagy talán máris idehozzák, hogy találkozhassanak vele.

– Kérem, üljenek le – mondta az orvos.

Melanie-nak feltett szándéka volt, hogy állva marad, de a térde megadta magát. A kővé dermedt Michael viszont nem ült le.

– Nagyon sajnálom – kezdte az orvos, és ezeket a szavakat már Melanie sem tudta átgyúrni valami mássá, mint amit jelentettek. Még jobban magába roskadt, már-már kétrét görnyedt ültében, és végül úgy befúrta a fejét a két remegő karja közé, hogy nem is hallotta, mit mond a férfi.

– A lányuknál már érkezéskor megállapítottuk a halál beálltát. Lőtt seb volt a fején. Azonnal meghalt, nem szenvedett. – Az orvos kis szünet után folytatta: – Valamelyiküknek azonosítania kell a holttestet.

Michaelnek eszébe jutott, hogy pislognia kellene. Azelőtt ez mindig önkéntelen mozdulat volt, most viszont az önkontrolljától függött minden: a légzés, az állás, a puszta létezés.

– Ezt nem értem – mondta a szokásosnál magasabb hangon. – A lányunk Chris Harte-tal volt.

– Igen – mondta az orvos. – Együtt hozták be őket.

– Ezt nem értem – ismételte Michael, pedig valójában arra gondolt: Hogy lehet Emily halott, ha Chris él?

– Ki tette? – préselte ki magából a szavakat Melanie összeszorított fogakkal, mintha ez a kérdés egy csont lenne, amelyet mindenáron meg kell tartania. – Ki lőtte le?

Az orvos a fejét rázta.

– Nem tudom, Mrs. Gold. De biztos vagyok benne, hogy a helyszínelő rendőrök hamarosan itt lesznek, és beszélnek önökkel.

Rendőrök?

– Indulhatunk?

Michael az orvosra meredt, és nem értette. Hova a fenébe kellene mennie? Aztán eszébe jutott. Emily. A holtteste…

Visszament az orvossal a balesetire. Vajon csak a képzelete játszik vele, vagy tényleg másként néznek rá a nővérek? Fülkék előtt haladtak el, amelyekből sérült, élő emberek nyögdécselése, nyöszörgése hallatszott. Végül egy függöny előtt álltak meg, amely mögött nem volt zaj, nem volt nyüzsgés, nem zajlott semmiféle tevékenység. Az orvos megvárta, míg Michael bólint, majd félrehúzta a függönyt.

Emily hanyatt feküdt az asztalon. Michael tett egy lépést előre, és a lánya hajára tette a kezét. Emily sima homloka még meleg volt. Az orvos tévedett, igen, tévedés az egész. Nem halott, nem lehet, hiszen… Michael megmozdította a kezét, mire Emily feje oldalra billent, és láthatóvá vált a jobb füle feletti, egydolláros érme nagyságú, cakkos szélű lyuk, meg a beleszáradt vér. De friss vér már nem csordogált belőle.

– Mr. Gold? – szólalt meg az orvos.

Michael bólintott, és kirohant a vizsgálóból. Elrohant a hordágyon fekvő, szívét markoló férfi mellett, aki négyszer annyi idős volt, mint amennyi Emily valaha is lesz. Elrohant a kávéspoharat szorongató rezidens mellett, és elrohant a levegőért kapkodó Gus Harte mellett is, aki hiába nyúlt érte. Michael még jobban felgyorsított, majd a folyosó végén befordult, térdre rogyott, és elhányta magát.

GUS FUTVA TETTE MEG AZ UTAT a Bainbridge Memorial Kórházig. A keblére szorított remény minden lépésnél egyre nehezebb, egyre ormótlanabb csomagnak tűnt. De James nem volt a baleseti váróban, és Gus dédelgetett vágya, a kezelhető sérülés – kartörés, vagy enyhe agyrázkódás – egy csapásra szertefoszlott, amikor a betegirányítóban belebotlott Michaelbe.

– Nézze meg még egyszer! – pörölt a betegirányító nővérrel. – Christopher Harte! Dr. James Harte fia!

A nővér bólintott.

– Nemrég itt volt – mondta –, csak nem tudom, hova vitték. – Vetett Gusra egy együttérző pillantást. – Körülnézzek, hogy tud-e valaki valamit?

– Igen! – vette elő a legerélyesebb hangját Gus, de amint a nővér hátat fordított, egyből magába roskadt.

A tekintete a baleseti osztály praktikusan kialakított előterét pásztázta: szemügyre vette a petrezselymet áruló lányokként várakozó üres tolószékeket, a plafonhoz erősített tévét… Aztán megpillantott az előtér szélén egy piros szövetdarabot. Elindult felé, és máris ráismert a skarlátvörös kabátra, amelyet együtt találtak Melanie-val a Filene’s áruházban, a nyolcvan százalékos leértékelésen.

– Mel? – suttogta Gus. Melanie felemelte a fejét. Az arcán látszott, hogy ugyanúgy fel van dúlva, mint Michael. – Emily is megsérült?

Melanie egy hosszúra nyúlt pillanatig csak bámulta Gust.

– Nem – felelte végül lassan, megfontoltan. – Emily nem sérült meg.

– Ó, hála a jó ist…

– Em meghalt – vágott Gus szavába Melanie.

– MI TART ILYEN SOKÁIG? – kérdezte immár harmadszor Gus, miközben fel-alá járkált a Christophernek kijelölt külön szoba parányi ablaka előtt. – Ha tényleg jól van, akkor miért nem hozták még vissza?

James arcát kezébe temetve ült az egyetlen széken. Ő is látta a CT-felvételeket, és még soha nem rettegett ennyire attól, hogy koponyán belüli zúzódás, vagy epidurális vérzés nyomára bukkan. De Chris agya ép volt, csak felszíni sérüléseket szenvedett. Visszavitték a balesetire, hogy egy sebész összevarrja a sebét. Éjszakára bent tartják megfigyelésre, majd másnap elküldik további vizsgálatokra.

– Mondtak neked valamit? Hogy mi történt?

James a fejét rázta.

– Halálra volt rémülve, Gus. És fájdalmai is voltak. Nem akartam erőltetni a dolgot. – James most felállt, és az ajtókeretnek dőlt. – Azt kérdezte, hova vitték Emilyt.

Gus lassan a férje felé fordult.

– Ugye, nem mondtad meg neki?

– Nem. – James nagyot nyelt. – Akkor eszembe sem jutott. Nem is gondoltam bele, hogy együtt voltak, amikor ez történt.

Gus átvágott a helyiségen, és James köré fonta a karjait. A férje most is megmerevedett: őt úgy nevelték, hogy nyilvános helyen nem ölelkezünk, és a szabályokon az sem változtat, ha meglegyint a halál szele.

– Nem akarok erre gondolni – suttogta Gus, és a férje hátához tapasztotta az arcát. – Láttam Melanie-t, és egyre csak az jár a fejemben, hogy milyen könnyen lehetnék én az ő helyében.

James ellökte magától a feleségét, és elindult a meleget ontó radiátor felé.

– Mi a franc ütött beléjük? Minek kellett rossz hírű környéken autózgatniuk?

– Miféle rossz hírű környéken? – csimpaszkodott bele az új információba Gus. – Honnan jött a mentő?

James szembefordult vele.

– Nem tudom – felelte. – Csak feltételezem, hogy így volt.

Gus egy csapásra úgy érezte, küldetése van.

– Amíg várakozunk, visszamehetnék a balesetire – vetette fel. – Az ilyesmiről eseménynaplót kell vezetniük. – Azzal céltudatos léptekkel elindult kifelé, de amikor már a kilincsért nyúlt, az ajtó kívülről kinyílt, és egy férfi műtős begurította Christ, akinek vastag fehér kötés volt a fején.

Gus lába földbe gyökerezett. Nehezen tudta kapcsolatba hozni ezt az összetört, beesett arcú fiút azzal az erős fiatalemberrel, aki még aznap reggel is fölé tornyosult. A nővér magyarázott valamit, amire Gus nem figyelt, aztán a műtőssel együtt elhagyták a helyiséget.

Gus tisztán hallotta a saját légzését: szépen ellenpontozta Chris infúziójának halk csöpögését. A fiú tekintete üveges volt a nyugtatóktól, tétova a félelemtől. Gus leült az ágy szélére, és a karjaiba zárta Christ.

– Csss – nyugtatgatta, mert a fia belesírt a pulóverébe. Előbb csak gyéren csordogáltak a könnyei, aztán hangos, fékevesztett zokogásban tört ki. – Semmi baj – mondta Gus.

Chris pár perc múlva megnyugodott. A rázkódás megszűnt, a szeme lecsukódott. Gus még akkor is megpróbálta magához szorítani, amikor a nagydarab test elernyedt a karjai között. Jamesre pillantott, aki karót nyelt, sztoikus őrszemként üldögélt az ágy melletti széken. Sírni szeretett volna, de arról szó sem lehetett. James hétéves korában sírt utoljára.

A férje előtt Gus sem szeretett sírni. Nem mintha James valaha is mondta volna, hogy ne tegye, de a puszta tény, hogy a férje nincs olyan jól láthatóan földúlva, mint ő, azt eredményezte, hogy nem érzékenynek, hanem hülyének érezte volna magát, ha sírva fakad. Úgyhogy most is az ajkába harapott, és kilépett a folyosóra, hogy titokban, egyedül omolhasson össze. Nekitámaszkodott a hűvös betontégla falnak, és megpróbált az előző napra gondolni, amikor is elment bevásárolni, kitakarította a földszinti fürdőszobát, és rákiabált Chrisre, mert megromlott a tej, amit egész napra kint hagyott a konyhapulton. Ez történt előző nap, amikor még mindennek értelme volt…

– Elnézést.

A hang irányába forduló Gus magas, fekete hajú nőt látott maga előtt.

– Marrone nyomozó vagyok a bainbridge-i rendőrségről. Ön lenne Mrs. Harte?

Gus bólintott, és kezet fogott a rendőrnővel.

– Ön talált rájuk?

– Nem, de kihívtak a helyszínre. Fel kell tennem önnek néhány kérdést.

– Ó – mondta meglepetten Gus. – Én azt hittem, hogy én kapok esetleg választ öntől a kérdéseimre.

Marrone nyomozó elmosolyodott. Gust egy pillanatra meghökkentette, hogy mennyire megszépíti a nőt ez az egyetlen aprócska változás.

– Jótett helyébe jót várj – mondta a nyomozónő.

– El sem tudom képzelni, hogy miben lehetnék a segítségére – mondta Gus. – Mire kíváncsi?

A nyomozónő elővette a jegyzetfüzetét meg a tollát.

– Mondta önnek a fia, hogy este elmegy otthonról?

– Igen.

– Azt is megmondta, hogy hova megy?

– Nem – felelte Gus. – De már tizenhét éves, és mindig nagyon felelősen viselkedett. – Gus a kórterem ajtajára pillantott. – Egészen ma estig – tette hozzá.

– Aha. Ismerte Emily Goldot, Mrs. Harte?

Gus érezte, hogy könnybe lábad a szeme. Zavarában mindkét kézfejével dörgölni kezdte.

– Igen – mondta. – Em olyan volt nekem, mintha… mintha a lányom lenne.

– És a fiának kije volt?

– A barátnője. – Gus még jobban össze volt zavarodva, mint addig. Lehet, hogy Emily valami illegális vagy veszélyes dologba keveredett? Ezért autózgattak Chrisszel azon a rossz hírű környéken?

Csak akkor döbbent rá, hogy ezt hangosan is kimondta, amikor Marrone nyomozó szemöldöke magasra szaladt.

– Rossz hírű környéken?

– Csak a fegyver miatt gondoltam – magyarázkodott fülig pirulva Gus.

A nyomozónő összecsapta a jegyzetfüzetét, és az ajtó felé indult.

– Beszélni szeretnék Chrisszel – jelentette ki.

– Azt nem lehet! – tiltakozott Gus, és elállta a nyomozónő útját. – A fiam most alszik. Pihennie kell. Meg aztán még nem is tudja, mi történt Emilyvel. Nem mondhattuk el neki most, hogy ilyen állapotban van! Szerette azt a lányt.

Marrone nyomozónő merőn nézte Gust.

– Az lehet – mondta végül. – De az is lehet, hogy lelőtte.