Oravecz Nóra

AZ IGAZI KÖTELÉK

Oravecz Nóra

AZ IGAZI KÖTELÉK

Libri kiadó

Budapest

© Oravecz Nóra, 2014

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Angyalosy Eszter

Szerkesztette Darida Benedek

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-457-6

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

www.libri-kiado.hu

www.nyugatiter.hu

Egy

Nem is tudom, mire ébredek fel: arra, hogy a kocsi ablakán betűző napfény vakítóan a szemembe süt, vagy arra, hogy a taxi hirtelen lelassít, én meg Panna vállára dőlök a hátsó ülésen. Hazaértünk. A nyugtató még mindig letompít, és folyton el akarok aludni. Beni fizet, állapítom meg kókadtan, miközben Panna megkér, hogy maradjak egyelőre ülve, majd segít kiszállni… Mi van? Beni fizet?

Rémültem rázom meg a fejem, ahogy kezdek magamhoz térni.

– Nem, nem, nem… – nézek kétségbeesetten Pannára. Komolyan nem értem, hogy mi van. Megcsípem a karomat. Nem álmodom. Kinézek a hátsó ablakon. Bassza meg, Beni ott áll az autó mögött! Telefonál. Mi van? Rémülten nézek Pannára, ő pedig, mielőtt bármit tudnék mondani, gyorsan átölel. Eltakarom az arcomat, remegni kezdek, a kezem könnyektől nedves. Tuti, hogy csak álmodom. Ijedten próbálom kitépni magam Panna karjaiból, aki közben simogatja a hátamat és nyugtatgat:

– Semmi baj, Kloé, minden rendben van. Most pedig gyere, segítek kiszállni!

– Ugyan, menni fog ez egyedül is! – mondom, aztán amikor próbálok kikászálódni az autóból, rájövök, hogy képtelen vagyok rá. Teljesen legyengültem. Végül Panna segítségével kiszállok, becsukódik mögöttem a kocsiajtó, a taxi pedig el is hajt.

Egy pillanatra megállok. Velem szemben Beni… Hosszú pillanatokig nézem dermedten Pannára támaszkodva. Képtelen vagyok megmozdulni. Nem tudom, hogy a látvány bénít meg, vagy a nyugtató. Újra legördül egy könnycsepp az arcomon. Beni él. Ez nem lehet igaz…

Beni az egyik karját nyújtja, hogy menjünk fel a lakásba. Megérintem az arcát, és tapogatni kezdem. Egy picit borostásabb, mint szokott, de igen, ő az. Tényleg él. Kigúvadt szemekkel pásztázom őt. Minden ugyanolyan rajta. Csipkedni kezdem… tényleg él! Érzem az illatát… igen, ez tényleg Beni. A nyakába borulok.

– De hát te…? – suttogom a fülébe, ő meg csak néz rám azokkal a nagy szemeivel. Mélyen beszippantom az illatát. Újra zokogok. Nem tudom abbahagyni. Beni ölel erősen, szorosan, próbál nyugtatni, aztán a fülembe súgja, hogy ideje mennünk, majd megbeszélünk mindent.

A sokadik lépcsőfok után úgy érzem, erre valóban képtelen lettem volna egyedül. Beni kinyitja előttem az ajtót. Mintha mi sem történt volna, mintha most érkeztünk volna meg Amerikából: minden a helyén, úgy, ahogy itt hagytuk. Mintha az elmúlt napok meg sem történtek volna. A lakás tiszta, az üvegszilánkok eltűntek a földről, egyetlen üres üveg sem emlékeztet az eseményekre. Beni pulcsija ott szárad a ruhaszárítón, valahogy minden olyan, mint régen. A lakást napfény járja be, Panna lelkesen mutatja a virágokat az éjjeliszekrényemen, merthogy ő választotta őket, hiszen tudja, mennyire szeretem a gerberát.

Amikor meglátom a laptopomat, bevillan egy kép. Az utolsó emlékem valami romantikus film, amit egy szelet pizzával a kezemben néztem zokogva, miközben félpercenként újabb Kleenexet téptem ki a dobozból. Panna és Beni tekintetéből egyértelműen lejön, hogy tudják, mi történt az utolsó napon. Beni lepakolja a cuccaimat, közben Panna a konyhába megy készíteni egy kis teát, azt mondja, mindannyiunkra ráfér az elmúlt nap izgalmai után. Beni elkísér az ágyamig, betakar, közben aggódva figyel.

– Most mi van? Miért nézel így? – kérdezem.

– Miért, hogy nézek?

– Mintha valami bajom lenne…

– Kloé, nemrég bevittelek a kórházba, mert ki kellett mosni a gyomrodat. Azt hiszem, minden okom megvan rá, hogy féltselek. De most ez nem számít, aludnod kell.

Nem akarom, hogy elmenjen, annyi mindent szeretnék kérdezni, de arra sincs erőm, hogy megformáljam a szavakat. Miért van itt? Hogyan került vissza? Hogyhogy nem halt meg?

Érzem, ahogy csukódnak le a szemhéjaim, mintha ólomból lennének. Nem érzékelem, mikor megy ki Beni a szobámból, de még hallom, ahogy Pannával beszélgetni kezdenek. Vagy legalábbis olyan, mintha hallanám, még eljutnak hozzám a szavak, és az értelmük is összeáll még a fejemben, de egyre távolabbról érkeznek a hangok…

– Beni, még mindig nem mesélted el, hogyan jutottál be – mondja Panna izgatottan.

– Betörtem az ajtót, és ennyi.

– Ne izélj már, mondd el, hogy mi volt! Ha elfelejtetted volna, Kloéval barátok vagyunk! Még szép, hogy tudni szeretném, mi a fene történt vele!

– Oké, elmesélem, de senkinek sem mondhatod el, esküdj meg!

– Esküszöm! De miért, annyira durva volt?

Panna hangja egyre izgatottabb.

– Sötét volt, amikor beléptem, semmit sem láttam. Aztán felkapcsoltam a lámpát, és nem hittem a szemeimnek… Hihetetlen kupi és mocsok volt. Kloé egy picit elengedte magát.

– Te jó ég!

– Semmit sem értettem. Benéztem a szobába, őt kerestem. De sehol nem találtam. Az ágy mellett egy pizzás doboz hevert a földön, nagy valószínűséggel napokig nem is evett mást. Totál ki lehetett készülve. Viszont hevert pár üres üveg az ágya körül, és piabűz volt az egész lakásban. Főleg borszagot éreztem, amit nem értettem, mert ha jól emlékszem, Kloé nincs oda érte… Szóval bejöttem, körbenéztem, de sehol nem találtam őt. Szólongattam, többször is, de semmi. Az éjjeliszekrényén megláttam egy üres gyógyszeres dobozt elborulva. Na, akkor már biztos voltam benne, hogy nagy a gáz. A fürdőbe rohantam, és megláttam Kloét, a kádban feküdt eszméletlenül, körülötte egy csomó mécses égett, a víz tetején pedig egy üres pohár úszott, a kiömlött bor befestette a felszínét. A víz még tűzforró volt, csak pár perce feküdhetett bele. Azt reméltem, hogy egyszerűen csak elájult részegen, és még él. Gyorsan kiemeltem, és egy törülközőbe tekertem. Megnéztem a pulzusát. Erőtlenül, de azért vert a szíve. Próbáltam pofozgatni, ráordítottam, de aztán rájöttem, hogy ez semmit nem használ, és rohantam vele a kocsihoz… A többit tudod. A kórházban kiderült, hogy részeg volt, a piára pedig gyógyszert szedett be. Amikor felébredt, elmondta a dokinak, hogy úgy emlékszik, fájt a feje, és azért vette be a tablettákat. Abba persze nem gondolt bele, hogy legyengülve, bepiálva-begyógyszerezve nem fekszünk csak úgy be a forró vízbe…

Nem tudom kinyitni a szemem, pedig szeretném. Nehezen fogom fel, hogy Benit és Pannát hallom, és hogy rólam beszélnek. Olyan, mintha valaki más történetét hallgatnám, vagy mintha a tévé szólna. Olyan idegen. De aztán rájövök, hogy ez a valóság. Hirtelen elönt a szégyen. Nem akarom, hogy Beni folytassa, nem akarom ezt hallgatni. Szeretnék kiabálni, hogy fogja már be, de nem megy, mintha megnémultam volna. A szám egyszerűen nem nyílik ki. Ordítanék, de nem tudok. Ők meg csak mondják tovább…

– Ne már! Nem mondod komolyan? – kacag fel Panna.

– Most tényleg kineveted? Szép kis barát vagy…

– Ugyan, Beni, ne hülyéskedj már! Majd pont te fogsz kioktatni barátságból! Azt sem tudod, mi az. Egy barátod sincs, soha nem is volt!

– Vigyázz a szádra!

Nem, nem, nem! Ezt nem akarom hallani! De még mindig nem jön ki egy hang sem a számon. Hirtelen mindhárman a gimibe kerülünk. Beni és Panna a földszinti folyosón veszekednek, ahol mindenki hallja minden szavukat. Körbeállják őket, közben hangosan összesúgnak mögöttük. Rajtam nevetnek, és látnak is: egy üvegkalitkában vagyok, képtelen vagyok kijutni, ráadásul még mindig nem tudok beszélni. Ujjal mutogatva röhögnek rajtam. Összegömbölyödve zokogok. Legyen már vége! Én ezt nem bírom tovább!

– Miért, különben mit csinálsz? – mondja Panna. – Tudod, igazából kifejezetten szórakoztató, hogy tényleg azt hiszed, megmentetted Kloét. Hogy meg tudod őt menteni. Elárulok valamit: nemhogy Kloén, magadon sem tudsz segíteni.

– Már miért kellene magamon segíteni?! – feleli Beni. – Panna, komolyan, kezdesz messzire menni!

– Nézz magadra! Sohasem fogsz megváltozni. Mindig egy képmutató sznob leszel, akinek csak a pénz számít, meg amit meg tudsz venni rajta.

– Nem is ismersz, most már tényleg befejezhetnéd a hülyeségeidet!

– És én tehetek róla, hogy nem ismerlek? A te hibád, mert sohasem beszélsz magadról! Te nem bízol az emberekben. Senkiben sem tudsz megbízni, csak magadban. Szerinted miért kellett napokig egyedül szívnod az USA-ban? Azért, mert Kloé sem tudott rólad semmit. Ne is csodálkozz, hogy magadra maradtál.

– Ez rohadtul nem igaz! Azért ragadtam kint, mert felrobbant a szálloda, én meg eszméletlenül feküdtem a kórházban.

– Látod, ezt se tudtam volna meg soha, ha most nem veszekszünk. Mégis hogyan képzelted, hogy csak úgy telefonon elküldesz, nézzünk be Kloéhoz, hogy otthon van-e, de nem mondasz semmit? Miért nem meséltél arról, hogy mi a fene történt veletek? Beni, egyszer ez lesz a veszted. És tudod, mit? Ezért nem hiszem, hogy majd te itt leszel Kloé mellett. Hogyan is menne ez neked? Hiszen csak akkor tudnál segíteni neki, ha bízhatna benned! A bizalomhoz meg őszinte beszélgetések kellenek, az, hogy ki merj tárulkozni. Már ne is haragudj, de te erre képtelen vagy. Ne bántsd tovább ezt a szerencsétlen lányt, bőven elég neki, amin eddig keresztülment. Látod, hogy kis híján megölte magát miattad!

– Most már aztán tényleg fogd be, Panna!

– Ne kiabálj, még a végén meghallja, hogy miatta vitázunk, aztán kiugrik az ablakon!

– Basszus, egy igazi dög vagy!

Hirtelen összeomlik körülöttünk a gimi, én meg kiszabadulok az üvegkalitkából. Minden elsötétül. Négykézláb mászom a hideg padlón, a por és a törmelék között. A nevüket kiabálom, de nem érkezik válasz. Semmit sem hallok. A francba, pedig tudnom kell, hogy mi van, hogy Panna miért szólt be Beninek… Beni miért akar bántani??? Aztán hirtelen olyan, mintha valaki feloltott volna egy lámpát. Világos lesz. Egy labirintusban vagyok. Üvegfal húzódik, amerre a szemem ellát. Becsapós. Egyre-másra ütközöm neki a falnak. Mögötte látom Beniéket. Úgy vannak öltözve, mintha Alice Csodaországában lennénk. Panna nagy, hercegnős, habos-babos ruhát visel, Beni pedig kockás zöldet, körülöttük nyulak ugrálnak a réten. Próbálom megtalálni az utat hozzájuk, legalább már a hangjukat újra hallom. Az üvegfalra tapadva hallgatózom.

– Mi van, nem tetszik az igazság? Te vagy a hibás, miattad halt meg majdnem! Emlékezz csak vissza, hogyan találtál rá. Ha kicsit később érkezel, meghalt volna begyógyszerezve egy kád forró vízben, és akkor egy életen át hibáztathattad volna magad.

– De időben érkeztem, és segítettem rajta. És különben ti is betörhettétek volna az ajtót, amikor megkértelek rá, hogy nézzétek meg, otthon van-e.

– Ne szórakozz már velem! Betörni a lakásába?! Miért tettük volna? Hiszen nem mondtál semmit, ami miatt aggódnunk kellett volna! Kopogtattunk. Nem nyitott ajtót. Ott álltunk vagy tíz percig, de semmi. Tuti akkor is be volt gyógyszerezve, és azt sem tudta, hol van. Szerinted be kellett volna törnünk? Tudod, ki akar a rendőrségen kikötni! Anyám szívinfarktust kapna, ha azt hallaná, hogy a lánya betörő lett. Na ne!

– Jaj, hagyjuk már, ne gyere a hülyeségeiddel. Valld be, hogy mindig féltékeny voltál Kloéra, és igazából csak örültél neki, hogy eltűnt.

– Ez az eltűnés a te agyrémed. Telefonálsz, hogy hol van Kloé, mert nem tudod, mi lehet vele. Mi megpróbáljuk felhívni, ő nem veszi fel. Eljövünk a lakásához, de semmi, a redőnyök lehúzva…

– Blabla. Semmit sem tettetek.

– Mi az, hogy semmit? Még a szomszédokat is megkérdeztük! Ők sem tudtak róla semmit. Senki sem látta. Mit gondolsz, ha otthon van, nem hallják meg? Azért valljuk be, Kloé elég hangos tud lenni, vegyük például az ajtócsapkodást…

– Látod, mégis megoldotta! Észre sem vették, hogy egy hetet otthon töltött egyedül! Pedig még kaját is rendelt. Ez hogy lehet? Nevetséges vagy a kifogásaiddal együtt! Ne próbáld meg az egészet rám kenni, nem én vagyok a hibás!

– De igen! Vagy már elfelejtetted, hogy te csak játszottál ezzel a lánnyal? Hogy át akartad verni, és végig az volt a terv, hogy kicsináljuk? Ne hülyíts!

– Mi van? Miről beszélsz?

– Édesem, elhiszem, hogy nem szívesen emlékszel rá, de ne csinálj úgy, mintha elfelejtetted volna a mi kis egyezségünket.

Oda akarok jutni hozzájuk. Itt a vége, eddig tűrtem, én ezt nem bírom tovább hallgatni. Oda akarok menni, és kitépni Panna összes haját. Az üvegfalat kezdem verni, ám hamarosan rájövök: egy, nem hallanak; kettő, képtelenség odakerülni hozzájuk. Gyorsan futni kezdek, találnom kell egy átjárót. Be kell jutnom! Ám a következő lépéssel már egy veremben találom magam. Érzem, hogy zuhanok, egyre halkabban hallom a hangjukat…

– Fejezd be! Hallgass el!

– Tudod, hogy kicsináljuk, és addig megyünk, amíg…

– Fejezd be!!!

– Hát, majdnem sikerült…

Verejtékező homlokkal ébredek életem eddigi legborzasztóbb rémálmából. Fogalmam sincs, mennyit aludhattam, hogy egy éjszaka telt el, vagy egy hét, azt is nehezen tudom beazonosítani, hol vagyok. Hevesen dobog a szívem, levegő után kapkodok. Még mindig a labirintust látom, meg az üvegfalat, Panna habos-babos ruhája van előttem, és a szavai visszhangoznak a fejemben… Kicsináljuk, és addig megyünk, amíg… Jézusom! Ilyet is csak álmodni lehet!

Kopogtatnak, Beni dugja be a fejét az ajtómon. Ahogy meglátja az arcomat, ijedten siet oda hozzám, én pedig még ijedtebben bámulok vissza rá.

Nem, mégsem lehetett álom az egész…

Beni itt van.

Beni nem halt meg!

Leül az ágyam szélére, én meg megölelem. Erősen szorítom, és már megint az arcát kezdem el tapogatni. Tényleg él. Nem tudom összerakni, mi a valóság, és mi nem az. Ha Beni tényleg itt van, akkor a többi dolog is megtörtént?

– Úristen, mi a baj? – kérdezi aggódóan.

– Ti… Ki akartatok engem csinálni? – sikítom ijedten. Beni értetlenül néz rám. Még mindig nem fogtam fel, annyira szürreális, hogy itt látom magam előtt.

– Miről beszélsz?

– Nem tudom – pityeredek el újra. – Már azt sem tudom, mi a valóság, és mi az, amit csak képzeltem. Beszélgettetek… te és Panna. Elmondtad, hogyan találtál rám… – elcsuklik a hangom. Visszanyelem a könnyeimet. – Aztán egyszer csak az egykori gimimbe kerültünk… Ti tovább vitatkoztatok, én meg be voltam zárva egy üvegkalitkába. Aztán hirtelen már egy réten álltatok, tisztára olyan volt, mint az Alice Csodaországban… Ott is veszekedtetek, és Panna azt mondta, hogy a te kapcsolatod velem egy ördögi terv része volt, és te soha nem akartál az életem része lenni… – mondom, és egyre keservesebben sírok. – Akkor aztán futni kezdtem, és belezuhantam egy lyukba.

Beni gyengéden megsimogatja a kezemet, de én nem hagyom, nem akarom, hogy hozzám érjen.

– Úgy látszik, a beszélgetésünk első felét még hallottad, ugyanis tényleg elmeséltem Pannának, mi történt, amikor hazaérkeztem, és eljöttem hozzád… De aztán belealudhattál, és a többi már a saját félelmeidből születhetett… – magyarázza, és közben az arcomat fürkészi. Aggodalmat látok a szemében. – Panna már órák óta elment. Kloé, nyugodj meg, ez csak egy rémálom volt.

Hinni akarok neki, de valahogy nem megy. Valami belül nem engedi. Mi van, ha most is hazudik? Igazából simán el tudom képzelni, hogy csakis azért bukkant fel az életemben, mert Panna bosszút akart rajtam állni. Végül is ez sok dolgot megmagyarázna…

Vagy mi van, ha még mindig álmodom? Ha ez is csak a korábbi álmom folytatása, hogy Beni itt ül velem szemben, és aggódó arccal bámul rám?

Akkor ez életem leghosszabb és legnyomasztóbb álma. De mégsem akarok belőle felébredni, hiszen ha meg kell tennem… akkor majd rájövök, hogy Beni tényleg nem él! Hogy meghalt, én meg egyedül maradtam. Bassza meg, mégiscsak azt szeretném, hogy ez az egész valóságos legyen! Különben soha többé nem akarok felébredni.

Kettő

Napok óta az álmomon kattogok. Annyira élethű volt, mintha valóban elhangzott volna az a beszélgetés. Persze, igen, rémülten ébredtem, tudom, hogy álmodtam, de… Furán érzem magam. Ennyire üldözési mániás lennék? De mi van, ha tényleg ez az igazság… Elvégre lenne oka Pannának a bosszúra…

Beni még pár napot itt marad, de aztán elköltözik. Kérdeztem, hogy hova, de ő csak annyit válaszolt, hogy nemsokára elkészül az új lakása, aminek a felújításán már hónapok óta dolgozik egy csapat munkás. Hamarosan be is költözhet, mondta, de addig még laknia kell valahol, a cuccai meg úgyis itt vannak. A lakásáról sem mesélt korábban, bár ezen már meg sem lepődöm. Tele van titkokkal, mint mindig.

– Ugye, amit álmodtam, még véletlenül sem lehet igaz? – kérdezem tőle századszorra. Csak ezen jár az agyam. Az összeesküvés-elméletemen, azon, hogy Panna ártani akart nekem. Ha ez lenne az igazság, minden világos lenne. Minden annyira világos lenne.

– Kloé, rémálom volt. Felejtsd már el – mondja Beni unottan. Megrázza a fejét. Látom rajta, hogy nem ért engem. Látom rajta, hogy semmit sem ért.

– Oké, igazad van…

Nehéz, de próbálom más irányba terelni a gondolataimat.

– És mi lenne, ha végre mesélnél arról, hova tűntél el Amerikában? Merthogy egyszer csak felbukkantál itt, miközben én végig azt hittem, hogy meghaltál… Mintha az egész életem kártyavárként dőlt volna össze…

– Jaj, Kloé, ne dramatizáld már ennyire túl! Ekkora szerepet azért nem játszottam az életedben.

Szomorúan nézek rá. A gyomrom összeszorul. Ha tudná, milyen fontos volt az életemben. Csak a végén… A végén már más volt. A végén már nem ment.

– Egyébként nem sokkal azután robbant fel a szálloda, hogy elmentél. Pont a hotel éttermében ittam egy kávét a robbanás idején. Az egész épület másodpercek alatt összedőlt. Az egyik pillanatban még iszogattam a kávémat, a következő emlékem pedig az, hogy egy kórházi ágyban fekszem. Minden kiesett. A doki mondta, hogy a törmelékek alatt találtak rám, így kerültem a kórházba.

– De hát nekem azt mondták, hogy nem találtak meg…

– Amíg nem tértem magamhoz, nem tudták, ki vagyok, minden iratom a hotelben égett.

– De hát nem kellett volna behívniuk engem, hátha tudlak azonosítani?

– Én sem értem, pontosan mi történt… De valószínűleg nem volt semmilyen okuk, hogy összekapcsoljanak bennünket.

– Pedig még másnap is beszéltem a rendőrökkel. Akkor sem mondtak semmit.

– Pár nappal később, ahogy visszanyertem az eszméletemet, egyből telefonáltam neked, de ki voltál kapcsolva. Akkor hívtam Somát. Addigra már megkérdeztem a rendőröket, hogy veled mi lett, ők meg azt mondták, hogy hazaküldtek. Engem viszont még ki kellett vizsgálniuk a doktoroknak, hogy nincs-e belső sérülésem. Egy napig még bent tartottak megfigyelésre, de szerencsére másnap már ki is engedtek, akkor aztán elkezdtem intézni a repülőjegyem. A következő napra sikerült is leszervezni az utazást, csak abba kellett belemennem, hogy három átszállással oldották meg.

– Szóval azt mondod, Soma mindent tudott? Basszus, én meg napokig fel sem mentem a Facebookra… – bámulom döbbenten Benit. Most tényleg muszáj megkapaszkodnom. Ezt nem hiszem el…

– Megkértem, hogy nézzen rád, de azt mondta, hogy nem nyitottál ajtót.

– Kezd összeállni a kép! Nem mondod… Ezek szerint ha akkor nem húzom ki a netet a falból, már gyakorlatilag a hazaérkezésemkor megtudhattam volna, hogy veled mi van?!

Nem térek észhez. Ennyire szerencsétlen is csak én lehetek… A pokol mélyére kerültem tök fölöslegesen, egy olyan dolog miatt, ami nem is történt meg! A világtól elzárva kínoztam magam ahelyett, hogy egyszerűen csak felnéztem volna a Facebookra, hogy mi újság… Ezt nem akarom elhinni!

– De várj csak, ti most akkor beszéltek Somával?! – esik le. – Mert amikor kimentünk Amerikába, úgy emlékszem, alig említetted a nevét, annyira rosszban voltatok… én ezt nem tudom követni…

– Amióta elköltöztem tőle, alig beszélünk. Kint kaptam tőle egyszer egy SMS-t, hogy szakítottak azzal az idióta excsajával, és hogy találkozzunk. Nála ez felér egy bocsánatkéréssel. De figyelj, most muszáj elmennem, pont ő vár a Deákon. Nem baj, ha itthagylak? Megleszel? Sietek! – hadarja, és a választ meg sem várva már kint is van a folyosón.

Ez az egész olyan szürreális! Még mindig alig fogom fel, hogy mi történt. Hogy pillanatokon múlt minden…

Innentől egész nap csak ezen jár az agyam. Azon, hogy azt a rengeteg sötét felhőt én varázsoltam a fejem fölé, miközben semmi gond nem volt. Végig rendben volt minden, megvolt mindenem, csak én nem vettem észre. Nem akartam észrevenni.

Beni tényleg hamar visszaér. A szobámból látom, ahogy feloltja a villanyt, kissé meggyötörten leül a konyhában a laptopja elé, és kezdi megválaszolni az aznapi e-mailjeit.

Már megint a korábbi rémálmomon kattogok, teljesen kikészültem, csak az összeesküvésen jár az eszem. Valami nagyon nem volt oké ezzel az egésszel, ezért úgy döntök, mostantól óvatos leszek. Nagyon óvatos. Fura nekem Beni sztorija, meg hogy hagyták, hogy azt higgyem, meghalt. Viszont az is tény, hogy én kapcsoltam ki a telefont… Én nem nyitottam ajtót, amikor kopogtak.

A francba, kezdek megőrülni! Innom kell egy teát, az majd lenyugtat.

Kimegyek a konyhába, fogom a vízforralót, és a csaphoz lépek vele. Ekkor veszem észre, hogy a kilépőpapírokat otthagytam a konyhapulton. Ugyanis a soknapos szétcsúszásnak, meg annak, hogy elérhetetlen voltam, többek között az lett az eredménye, hogy elvesztettem az állásomat. Amikor napokkal később megint megnéztem az e-mailjeimet, vagy tíz levél várt a munkahelyemtől. Az első kilencben a főnököm újabb és újabb határidőket szabott, hogy meddig jelentkezzek, ha náluk akarok maradni. Az utolsó levél már a céges jogásztól érkezett. Egy csomó paragrafussal megtűzdelve közölte: mivel nem reagáltam a megkereséseikre, úgy tekintik, hogy egyoldalúan felmondtam a munkaszerződésemet. Aztán az asszisztenssel egyeztettem egy időpontot, amikor bementem elintézni a papírmunkát, és azt is megbeszéltem vele, hogy mikor hozhatom el a holmijaimat. A dokumentumokat meg elfelejtettem eltenni szem elől.

Beni felnéz rám a monitorról, majd le a papírokra, és rögtön le is csap a témára:

– Komolyan kirúgtak? Miért nem meséltél róla?

– Nem olyan nagy ügy. Amúgy meg az én dolgom. Nem vagy az anyám, szóval nem kell aggódnod miattam! – mondom flegmán, és gyorsan a vízforraló után nyúlok, meg sem várom, hogy kikapcsoljon. A langyos vizet a teafilterre öntöm. Cukrot rakok bele meg citromlevet, megkeverem, a kanalat a mosogatóba dobom. Csak mielőbb el innen, csak ne kelljen tovább beszélgetnem vele!

– Na ja. Még anyádra sem hallgatnál, ha élne. Legalább miattuk befejezhetnéd végre ezt az egészet. Kapd össze magad, és keress munkát! – mondja, de közben rám sem néz. A képernyőt bámulja.

– Nem érted, milyen nehéz ez nekem? – hördülök fel sértetten.

– Nem, tényleg nem értem, mi a fene történt veled. Azt hittem, hogy ismerlek, de, tudod, kezdem azt gondolni, hogy tévedtem.

Hirtelen rám szegezi a tekintetét. Olyan rideg. Rideg és érzéketlen. Ó, mennyire gyűlölöm most!

– Ha azt várod, hogy végignézem, ahogy tönkreteszed az életedet, csalódni fogsz – folytatja. – Ideje lenne, hogy összekapd magad, és nekiállj munkát keresni. Abból, hogy a Facebook előtt töltöd a fél életedet, nem tudod kifizetni a számláidat.

Néhány másodpercig farkasszemet nézünk, aztán gúnyos mosollyal megcsóválja a fejét.

– Megyek, lefekszem. Engedelmeddel… – azzal lecsapja a laptop tetejét, a hóna alá kapja a gépet, és bevonul a szobájába. Mielőtt magára zárná az ajtaját, még visszaszól:

– Ja, elfelejtettem szólni, hogy most pár napig nem leszek itt. De azt hiszem, most jót is tesz majd, szükségünk van egy kis távolságra. Hátha észhez térsz…

Ott maradok egyedül, leforrázva. Olyan dühös vagyok, hogy majd felrobbanok. Milyen jogon oktat ki engem? Pont ő? Egy pillanatig azon gondolkodom, hogy utánamegyek, és leordítom a fejét. De aztán meggondolom magam. Úgysem lenne semmi eredménye… Ezért inkább sarkon fordulok, bevonulok a szobámba, és becsapom az ajtót magam mögött. Igaza van, jobb, ha most pár napig nem látom. Sőt, felőlem vissza se jöjjön soha többet!