Barnás Ferenc

A KILENCEDIK

KALLIGRAM

2014

Kalligram

Poszony, 2014

© Barnás Ferenc, 2006, 2014

ISBN 978-615-5454-30-1

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Hálás köszönetem

Paul Olchvárynak,

a MacDowell Colonynak,

a Corporation of Yaddónak,

az Edward F. Albee Foundationnek,

a Willard R. Espy Literary Foundationnek,

a Virginia Center for the Creative Artsnak,

valamint

Alex Sichelnek, Peter Sichelnek,

Keserü Katalinnak, Külkey Orsolyának,

Szunyogh Lászlónénak és Malek Miklósnak

egy

Ma álmomban bátor voltam: valahol egy tisztáson álltam és három fiú jött szembe velem. Először nem ismertem fel őket, de utána láttam, hogy Perecék azok. A legalacsonyabb fiú kezében balta volt; úgy éreztem, megint azt akarják csinálni. Nem tudom, hogy vettem el a baltát, de elvettem, és azt csináltam, amit a másik álmomban is. Gyorsan történt. Olyan gyorsan, hogy vért most nem is láttam, pedig sok vér jött ki belőlük. Aztán megvártam a rendőröket. Két kocsi érkezett, egyik sem szirénázott. Amikor kiszálltak a rendőrök a kocsikból, oldalra fordultam: tőlem három-négy méterre két test úszott a vizen, hassal lefele; a harmadik fiút éppen kiemelték a vízből. Azt hittem, egy folyó mellett vagyunk. Aztán rájöttem, hogy a tó mellett állok. Nem féltem. Nyugodt voltam. Örültem annak, amit tettem. Az érdekes volt, hogy Perec arca rendesnek látszott; mintha csak megfulladt volna. A másik két fiú arcát nem láttam, ennek ellenére valami miatt azt gondoltam, az övéké is pontosan olyan, mint amikor elkaptak. Pedig biztos, hogy azt csináltam, amit a másik álmomban is, egészen biztos. Amikor az egyik rendőr megérintette a vállam, még kezemben volt a balta. Jó érzés volt fogni.

Fél öt körül, amikor Ésapa munkába indul, felébredek. Ésapa továbbra is a MÁV-nál dolgozik, de most a rákoskeresztúri Állomásfőnökségen, ahol nemrég pluszban elvállalta az ellenőrséget. Kénytelen hamar megtanulni az új szakmákat, mert amíg építjük a Nagyházat, igazából nem kegytárgyazhatunk. Ésanya öt felé kel fel. Ezt onnan tudom, hogy utána mindjárt kimegy az utcára, ahol valakitől megkérdezi a pontos időt. Ha délelőttös, mindig ezt csinálja. Az első gyűjtésen nem kaptunk órát, neki viszont nem szabad elkésnie a szentendrei Tollgyárból. Nemrég vették fel ide, két műszakba. Ésanyának a szülések miatt nincs szakmája, ezért golyóstollakat kell összecsavaroznia. Amíg készülődik, úgy teszek, mintha aludnék, akár a többiek. Fejem a takaró alatt, Tentés lába az arcomnál; eltolom magamtól, mint máskor is. Aztán megpróbálok visszaaludni, de nem sikerül.

Most a pomázi Kisházban lakunk. Ésapa meg a három Nagyfiú építette Miska bácsi vezetésével, mialatt mi, Kicsik, a Bombás Villában voltunk; na és a lányok is, illetve Ésanya. A Bombás Villa Debrecenben van. A Második Háborúban égett ki, Ésapa azonban negyvenötben az elengedett lakbér fejében rendbe hozatta, mert akkor még volt pénze a katonaságból. Csak később rúgták ki a néphadseregesek. Mindnyájan itt születtünk, mármint a kórházban. Ésanya mindig egy fakeresztet vitt be a nagyerdei szülészetre, pedig Szilágyi doktor bácsi megmondta neki: „Drága anyuka, nem lesz ez így jó, múltkor is majdnem bajba kerültem.” Ésanya erre széttárta a kezeit, miközben jött a belső sírása, amelyet talán a többiek is láthattak, Szilágyi doktor bácsi biztos, aztán felfeküdt a szülőágyra, a fakeresztet a kezébe szorította, mi meg jöttünk. Én voltam a kilencedik.

A Kisházban van egy szoba és egy konyha. Ésapa alszik a konyhában, mi meg a szobában. Ésapának a sparhelt melletti sarokban saját ágya van, amelyen egyedül fekszik. A konyhában még van egy asztal és egy szék. A mi szobánk akkora, hogy elfér benne a három faágy, a vaskályha, illetve a nagyláda. Ebben tartjuk a ruhákat. Az ágyakat egymás mellé toltuk, különben nem férnénk el rajtuk. Így is mindenkinek keresztbe kell feküdnie; még szerencse, hogy mi, Kicsik, engem kivéve, nem vagyunk olyan nagy testűek. A Bombás Villában, ahol két szobánk is volt, könnyebben oldottuk meg az alvást. Ésapa a debreceni Állomásfőnökségről jutányosan vásárolt vaságyakat, amelyeket nappalra össze lehetett csukni. Este meg kinyitottuk. Ilyenkor csupa ágy volt a két szoba, leszámítva az íróasztalt, a fröccsöntőt, a harmóniumot, illetve a könyves meg a barna szekrényt, ahova mi, Kicsik, főleg akkor bújtunk be, ha a Nagyok közül valaki komolyabb kezelést kapott. A vaságyakat mégsem hoztuk fel Pomázra. Ennek én örültem leginkább. Jobb, ha most azonnal elmondom, miért.

Négyéves lehettem. Egy délután, amikor valami miatt nem volt kedvem békázni, bementem a belső szobába, és játszani kezdtem az egyik vasággyal, mert egyet szükség esetére általában a fröccsöntő gépnél hagytunk. Ide-oda tologattam az ágyat, már amennyire az erőmből tellett, aztán meg a pántok közé dugtam az ujjaimat sorban egymás után, hogy lelakatoljam őket. Éppen a bal hüvelykujjamat tartottam a lyukban, amikor Zoknis valahogy ott termett és ráugrott az ágyra. Nem éreztem semmit, csak jajgattam. Erre berohant Ésanya és kiszabadította az ujjamat. Mégsem ő vitt orvoshoz. Először becsomagolták az ujjam egy rongyba, azt meg egy újságpapírba, fogalmam sincs, miért épp abba, aztán Pótmamával elmentünk az Állomásfőnökségre, onnan meg Ésapával együtt a Klinikára. A doktor bácsi megdicsérte Pótmamát: „Ügyes vagy, kislányom, nem veszítetted el a testvérkéd ujját.” Ez volt az első alkalom, amikor hosszabb ideig voltam kórházban.

Ésanya után Pótmama és Tera kel fel leghamarabb. Szinte rögtön elkészülnek, mivel télen éjszakára magukon hagyják a nappali ruhát, akárcsak mi; hiába melegítjük egymást a takarók alatt, nem elég. Amióta kivették őket a szentendrei Ferencesektől, a budai Lenfonóba járnak dolgozni. Ésapa gyorsan elintézte a kivételt az igazgató úrral: „Értse meg, Lóránt atya, a keresetünk, illetve az a kilencszáz forint, amelyet ezektől a piszkos kommunistáktól kapunk, nem fedezi a kiadásainkat. És a házunkat még építjük, tetszik tudni.” Pótmamáék nem sokkal Ésanya után indulnak.

Már csak heten fekszünk az ágyon. A legtöbb helyet Pap foglalja el, aki úgy tesz, mintha saját ágyban aludna. Felesleges megrugdosni, úgysem mozdul. Ő még az álmában is kiváltságos, nem beszélve arról, hogy állandóan Ésanya közelében alszik. Reggel viszont mindnyájan rá hallgatunk. Megmutatja, hogy csináljunk kapcát a cipőnkbe, különben a hóban, a latyakban még jobban eláznánk; ha kell, megmondja, hogyan tűrjük be az ingünket a mackóba, vagy ha közülünk, Kicsik közül valaki meg lenne fázva, Zoknisékra ráparancsol, akik így kénytelenek aznapra átadni a pulóverüket. Pap nagyon szeret mások érdekében beszélni, bár az is igaz, hogy az ő ruháihoz senki sem nyúlhat. A nagyláda mellett van egy kis doboza, amelyet kulccsal be tud zárni. Neki van egyedül farmere a családban, még Debrecenben szerezte, senki sem tudja, honnan. Ésanya tulajdonképpen először zongoraművész szeretett volna lenni, aztán apáca, de jött a Második Háború, úgyhogy Székely Nagyapáék gyorsan eldöntötték, jobb, ha egy katonatiszt felesége lesz, mert akkor el tud menekülni Erdélyből. „Hadnagy úr, ahol Baba van, ott zongorának is kell lennie”, mondta Székely Nagymama az esküvő előtt Ésapának, ő pedig megígérte, hogy páncéltőkés zongorát vesz majd.

Pap tizenhét éves, ő továbbra is járhat a szentendrei Ferencesekhez. Ésanya titokban abban bízik, hogy egyszer plébános lesz belőle. A Teráig bezárólag, aki a legkisebb Nagylány, Ésanya igen el volt keseredve, mert nem sikerült fiút szülnie, pedig ő mindenképpen papot akart. Hiába vitte a Klinikára a feszületet, csak lányok jöttek. Elsőnek Kláró, utána Pótmama, végül Tera. Aztán mégis megszületett Pap. Szilágyi doktor bácsi ekkor azt hitte, ezután nem fog már Ésanyával találkozni. Nem így történt.

A Kisházban mostanában nem szoktunk reggelizni. A sparheltot, amelyen a teát főzzük, a kenyeret pirítjuk, csak este gyújtjuk be; spórolnunk kell a szénnel, különösen most, hogy csak négy zsákkal maradt. Még jó, hogy az utóbbi hetekben enyhébb volt az idő. Ésapa azt állítja, hogy a Kárpátokban, ahol az oroszok úgy megtáncoltatták őket, sokáig mínuszban aludtak és néha egyáltalán nem ettek. „Hát ti se legyetek lekvárok!”, mondja sokszor. Ésapa szerint nincs annál hitványabb dolog, mint amikor valaki lekvár. Azért ha előző estéről maradt tea, azt megisszuk. Hol cukorral, hol anélkül, attól függően, hogy tudtunk-e venni. Majd az iskolában kapunk tízórait. Mindnyájan be vagyunk fizetve a napközibe, ami fejenként huszonnégy forint egy hónapra. Ezért a pénzért még jár ebéd meg uzsonna. Egyedül Papnak és Zoknisnak nem, ők a középiskolában csak ebédelni tudnak.

Negyed nyolc felé elindulunk az iskolába. Mi, Kicsik, rendszerint együtt megyünk, mivel mindannyian a Kettes Számú Általánosba járunk. Benjamin elsős, Tentés másodikos, Mara negyedikes, én pedig harmadikos vagyok. Risi már felsős, ő valami okból az Egyesbe került, közel a Meseliahegyhez; Zoknis a békásmegyeri Szakmunkásban tanul, amelyet tavaly kezdett el. Ha végez, villanyszerelő lesz belőle. A mi iskolánk a falu végén van, nem messze a régi Teleptől; a házunktól számítva legalább fél órát gyaloglunk, ha nem többet. A farmotoros busz hamar felvinne, de nincs rá pénzünk. Majd ha megint megyünk locsolni, egy ideig meg tudjuk venni a jegyet, úgy, mint az újtelepi osztálytársaink, akiknek a többsége mindig buszozik.

Az iskolában úgy teszünk, mintha nem ismernénk egymást. Csupán Mara próbál néha beszélni velünk a szünetekben, de ő lány, és különben sem annyira olyan a kiejtése. Ha tehetjük, elkerüljük, ha meg véletlenül belebotlunk, gyorsan elfutunk tőle. A sorakozónál nem lehet, ilyenkor válaszolunk valamit.

Az én tanító nénimet Vera néninek hívják. Sötétbarna a haja, és majdnem olyan szép a hangja, mint Ésanyáé. Ő nem veszi le órák alatt a zokniját. Magdi néni, akitől másodikban tanultunk, állandóan a vaskályhán szárította a zoknijait. Meg feltette a lábát az asztalra. „Tudjátok, gyerekeim, az én fájós lábaimnak csak ez tesz jót.” Folyton ezt mondta, aztán nagyokat sóhajtott. A zoknik miatt nem lett büdösebb a teremben. Én legalábbis így éreztem. A többieket nem kérdeztem, másodikban is leginkább hallgattam.

Vera néni ültetett a Szabó mellé. Mi vagyunk az ablak felőli sorban az utolsók. Szabó nagyon kövér, furcsa a szaga, ráadásul lány. Ahogy mellé kerültem, mindjárt bámulni kezdte az ujjamat, néha ugyanis egészen elfeledkezem a bal kezemről. Aztán észbe kaptam és a tollat beleszúrtam a kezébe. Először azt hittem, zsír fog kifolyni belőle, de nem jött semmi, a bőre megvédte.

Írásóráig főleg a tízóraira gondolok, illetve a Dunai uzsonnás zacskójára. Dunai épp előttem ül és már megint szalámis zsemlét hozott. Miközben hangosan olvassuk a leckét, egyre erősebben érzem a paprikaszagot, olyan az egész, mint a húsboltban, ahová hetente egyszer-kétszer bemegyek. Ilyenkor azt kívánom, bárcsak ne találták volna fel a szalámit. Ha nem ébrednék fel hajnalonként, szerintem nem érezném annyira erősen a szagokat, és akkor talán Szabóból sem jönne semmi. Nem tudom, nekik van-e fürdőszobájuk, és hogy ő egyáltalán fürdik-e, de amennyiben elfeledkezem a Dunai uzsonnás zacskójáról, rögtön azt a szagot érzem, amit a szomszéd bácsinál szoktam, aki néha áthív tévézni, és aki a meccs alatt állandóan azt mondja, hogy „hol a béka, hol a béka?”. De az is lehet, hogy belőlem jön ez a szag, csak ráfogom a Szabóra.

Az első szünetben bemegyek az udvari vécére. Majdnem itt szeretek legjobban lenni. Ez legalább tízszer akkora, mint az otthoni, lehet benne sétálni. Nem zavar, hogy büdös, pont jó. Amikor bejönnek a többiek, úgy teszek, mintha pisilni kezdenék. Akár hatszor-hétszer is így csinálok. Itt ellenőrzöm a hasamat is, persze csak ha egyedül maradtam. Felhúzom az ingemet, elengedem az izmaimat, aztán nézem, mennyire dülled ki a hasam. Ilyenkor reggel eléggé. Az osztálytársaim azt hiszik, hogy sovány vagyok. Alaposan megnőttem ugyanis, majdnem akkorára, mint Risi, pedig ő tizenhárom éves, én meg kilenc; ráadásul ruhában vékonynak és csontosnak tűnik az egész testem, ami így is van, leszámítva a hasamat, amely hájas és amelyet állandóan behúzva tartok. Valószínűleg nem fog megnőni annyira, mint a Szabóé, bár a múltkor azt álmodtam, hogy az összes hája átfolyt belém.

Írásórán szédülni kezdek. Ez jó érzés, olyan, mintha a padban ülnék, meg nem is. Kicsit remeg a jobb kezem, a betűk meg dülöngélnek. Amikor Vera néni hozzám ér az ellenőrzésben, rám szól, hogy egyenesen írjak. Megpróbálom. Vera néni mindig jó szagú. Legszívesebben megkérdezném, hogy csinálja.

A tízórai után már sokkal jobb. Lassan megjön a kedvem és a feladatokat is ügyesebben oldom meg. A megjön a kedvem alatt azt értem, hogy olyan kezdek lenni, mint a többiek, azt leszámítva, hogy alig beszélek. Szerencsére nekem csak néha kell egyedül olvasnom. Vera néni kíméletből megengedte, meg így a többieket sem hátráltatom. Magdi néninél más volt. Ő újra és újra felszólított, hogy kezdjem el, meglátom, majd sikerülni fog, de nem sikerült, sőt, amikor a nem tudom, mennyi ideig tartó hallgatások után egy-egy hangot mégiscsak kiadtam, együtt nevetett a többiekkel, mert bárhogy akarta, nem tudta magát fegyelmezni. Az egészben az volt a legrosszabb, hogy Petőnek utánam mindig jól ment, de csak utánam, mert ha előttem került sorra, sokszor akár fél percig is csendben maradt, aztán ha mégis elkezdte, szinte mindig akadozott, viszont ilyenkor senki sem nevetett. Különben a hallgatásaim alatt gyakran ezt mondogattam magamban: „Magdi néni, miért ne száríthatnád a zoknijaidat a kályhán, miért ne száríthatnád a zoknijaidat a kályhán? Mi is így csináljuk otthon, mi is így csináljuk otthon.” Most, hogy az olvasási óra alatt kezdek hasonlítani az osztálytársaimhoz, legalábbis így érzem, egyszerre csak azt képzelem, hogy sikerülni fog. És tényleg, egy-egy szótagot rendesen ki is mondok, amúgy tátogok, hadd higgye Vera néni, hogy fejlődök.

Ésanyáéknak nincs idejük törődni a beszédképességünkkel. Talán egy kicsit örülhetnek is annak, hogy ebből a szempontból, Pap és Pótmama kivételével, eléggé hibásak vagyunk. Kláró, aki szintén rendesen beszél, már nem él velünk; ő a Bombás Villában maradt Csizmadiával, mivel a betegségemmel egy időben, röviddel a költözésünk előtt, férjhez ment. Főként felőlünk, Kicsik felől lehetnek nyugodtak. Persze, a bolházást, az imádkozásokat vagy az indiánost valószínűleg akkor sem mesélnénk el, ha nem lenne beszédbajunk. Más esetekben azonban könnyen eljárhatna a szánk. Az enyém például a leckék kikérdezésénél, amikor Vera néni felszólít, hogy én is mondjam el fejből a Hogyan tisztálkodunk otthon?-t, tudniillik szabad mondásban valamennyire elfogadható vagyok.

Ellenben az is igaz, hogy amennyiben tűrhetően beszélnénk, sok minden másképp alakulna. Nem tudom egészen pontosan, Benjaminék mit gondolnak erről, én a Kerepesinek biztos beolvasnék. Kerepesi az első padban ül, és félévenként legalább egyszer elmondja, hogy ők a Szunditól csak egy-két kölyköt szoktak megtartani, a többit agyonverik. „A harmadik vagy a negyedik testvéred után sterilizáltatni kellett volna az anyátokat!”, mondja máskor és elröhögi magát. Először nem értettem, mit jelent a sterilizáltatni, később Dunai megmagyarázta, az ő szülei orvosok. Ettől fogva még jobban elvörösödtem, miközben tovább hallgattam. Ilyenkor nem merek belerúgni Kerepesibe, bármennyire is szeretném; sokkal erősebb nálam. Pap biztos nagyon megverné, talán el is törné a kezét, de róla sem beszélek neki.

Az olvasási óra hamar eltelik, közben megfájdul a gyomrom. Ez Dodó miatt van, aki magához fog hívatni. Dodó hetedikes és az iskolában ő parancsol mindenkinek; még Molnárnak is, pedig ő nyolcadikos, és úgy néz ki, mintha felnőtt lenne. Dodó nem igazán magas, de izmos, nincs rajta semmi súlyfelesleg; rövid a haja, a szája közelében pedig van egy hosszú csík, Kerepesi szerint egy késelésből. Engem főleg a harmadik szünetben szeret látni, amikor az ügyei egy részét már elintézte. Sokszor a vécéből visznek hozzá a fiúk, azok, akiket éppen megbízott. Ma Gálékat küldte. „Na, kisketyós, félsz még a kutyáktól?”, kérdezi, és megbokszolja a mellem, éppen csak annyira, hogy egy kicsit fájjon. Ezt azóta mondja, hogy látta az arcomat az alsó udvaron, ahol a két kutya nem tudott egymástól elfutni. Én legalábbis ezt hittem. Még szeptemberben történt, nem sokkal a tanévkezdés után; nagyszünet volt és egyszer csak észrevettem a fiúkat: tízen-tizenöten vették körbe a két kutyát, akik a farkuknál egymásnak voltak szorulva, miközben borzasztóan nyüszítettek. Többen kővel dobálták őket, Dodó mellre font karral állt. Amikor odaértem, rögtön engem figyelt, mert látta, mennyire ijedt vagyok. Aztán végül a kutyák mégis megszabadultak egymástól, mire Dodó köpött egyet és ezt mondta: „Hülyék, azt hiszitek, csak ez az összeragadás van?”

Motyogok neki valamit, lehetőleg hibátlanul, nehogy beszéltessen, mert az szokott a legrosszabb lenni. Ha jó a kedve, megelégszik az ugráltatással. Ez abból áll, hogy a karján felhúzza az ingét, én meg nyomogatom az izmát, hogy az ide-oda ugráljon. A bal kezemmel nem érhetek hozzá, megtiltotta. Egyszer idegességemben bal kézzel békáztattam, mert néha így hívja, és amikor meglátta a hüvelykujjamat, ellökött. „Te nyomorék, többé ne merj ezzel hozzám nyúlni!”, mondta.

Most azzal bíz meg, hogy a focimeccsükön délután én legyek a labdaszedő. „Jól van”, válaszolom, és elenged, pedig sokszor egész szünetben mellette kell maradnom. Ilyenkor végignézem, hogy kokizza meg a többieket, mennyi pénzt szed be az alsósoktól, vagy kit választ naposnak, aki hazaviszi a füzetét, mert táskája nincs, vagy ha van, sohasem hozza magával.

Énekóra után ebédelünk; nálunk az összes alsós együtt eszik az ebédlőben. Az egész iskolából Vera nénin kívül az ebédlőt szeretem legjobban, illetve még az Annus nénit is, aki mindig ad repetát. Sokszor akkor is, ha a többieknek nem tudna. Annus néni az első szakács, ezért ebéd után nyugodtan beengedhet a konyhába, ahol leültet a belső asztalhoz. Kezdetben nem így csinálta, de miután hallotta a csúfolódásokat, a napközis tanár nénivel ezt találták ki. Tentéséket is be szokta hívni, úgyhogy gyakran mind a négyen ott vagyunk, mintha csak otthon lennénk.

Ma borsóleves és rizses hús van. Hatan ülünk egy asztalnál, de nem mindenki az osztálytársam. Fazekas Mara osztályába jár, ahogy Kisvörös is, Vodenka meg Benjaminnal; Pető és Zsoldos velem. Kisvörös most is otthagyja az ételt, mint máskor, azt mondja, ő moslékot nem eszik. Éppen csak belekanalaz a levesbe, aztán fintorog, utána beleengedi a borsós nyálát a tányérba. Petőéknek ettől elmegy az étvágyuk, engem azonban nem zavar, a tányéromat nézem, miközben még gyorsabban eszem a levest. A rizses húst nagyon szeretem. Amikor látom, hogy Kisvörös eltolja maga elől a tányérját anélkül, hogy a rizsbe belekóstolna, elkérem tőle a részét. „Fald be ezt is, ha képes vagy rá!”, mondja és elfordul az asztaltól. Szerencsére a többiek most nem szólnak, úgyhogy sietve megeszem a második rizst is, majd elmondom magamban az Aki ételt, italt adott, annak neve leg yen áldottat, mivel Ésanya erre tanított mindegyikünket. Az adottnál Kisvörösre gondolok, hiába hangsúlyozta olyan undokul a képesvagyot.

Ebéd közben esett a hó, aminek mindenki örül. Én is, a sorakozó alatt mégis Mara tekintetét keresem; azt szeretném tudni, mit gondol erről a havazásról, Debrecenben ugyanis ilyenkor hamarosan nagyon hideg lett, márpedig otthon csak négy zsák szén volt. Amint ránéztem, elmosolyodott, mint aki pontosan tudja, hogy mi foglalkoztat. Később, már a focimeccs után, odajön hozzám, és ezt mondja: „Meglátod, minden rendben lesz.” Aztán elneveti magát, úgy, hogy szinte megijedek tőle. Ettől fogva gyanakodtam a nevetésére.

A tanulószobán megcsináljuk a házi feladatokat. Ilyenkor egy teremben vagyunk mind a négyen, de sohasem ülünk egymás mellett, bár Mara nagyon szeretett volna mellém kerülni. Nem tudnám megmondani, miért nem akartam őt padtársnak, nem akartam és kész. Inkább Donalicsot választottam, aki szeplős, és aki Pilisszentkeresztről jár iskolába; mindig busszal jön, mivel Szentkereszt messze van. Ő a szeplői miatt lett jó nekem. „Donalics, olyan az arcod, mint egy himlős segg”, mondják neki sokszor a többiek, mire ő elvörösödik, és még nagyobbak lesznek rajta a pöttyök. Én is jó választás lehettem számára, noha egyszer, amikor a vécét rám zárta, ugyanezt kiabáltam neki; pontosabban mondva ezt: „Vörös himlős, azonnal engedj ki!”

Benjaminéknak kevés a feladatuk, főleg az olvasást gyakorolják. A napközis tanár néni olykor elcsodálkozik Tentésen, tudniillik a második legkisebb testvérem néha hiba nélkül beszél. Mi magunk sem értjük, mi történhet ilyenkor vele, délelőtt ilyen nem szokott előfordulni. Talán a mosópor késői hatása ez, ő ugyanis Debrecenben egy wimes dobozban nőtt fel, mivel Ésanya attól félt, hogy a vaságyon a Nagyok összenyomják. Mara gyorsan elkészül a munkájával: közülünk ő a legjobb tanuló. Tízéves kora ellenére állandóan olvas, már szemüveges. Aztán a többi tanulószobás is abbahagyja a tanulást és játszunk.

Amikor elindulunk hazafelé, már sötét van. Most nem annyira, mint tegnap, amikor még nem volt hó. Sokkal jobban látunk. A legtöbb gyerek a felső faluban lakik, ők pillanatokon belül hazaérnek. Az újtelepiek várnak ugyan a buszra, de aztán a HÉV-állomáshoz percek alatt lejutnak. Mi megint gyaloglunk. A falu főutcáján rendszerint nem égnek a lámpák, legfeljebb a moziig, nálunk pedig még a póznákat sem állították fel. Ennek ellenére egyedül járok haza; valamit mindig kitalálok.

Olyan lassan haladok, ahogy csak tudok. Csaknem az összes ház ablakán benézek; a főutcán szinte csak alacsony házak vannak, oldalaik egymás mellé érnek. Legjobban azokat az ablakokat szeretem, ahol nincs összehúzva a függöny. Ezeket addig figyelem, amíg a szobákból vagy a konyhákból valaki észre nem vesz. Amikor szerencsém van, percekig állok és nézem a berendezéseket: az asztalt, az ágyat, a szekrényeket, a szőnyeget, a cserépkályhát meg mindent, ami bent van. Általában az tetszik legjobban, hogy mindenütt ki van takarítva, és hogy van igazi villanylámpa. Néha, amikor nem vagyok eléggé óvatos, rajtakapnak. Hol bentről, hol meg az utcán. „Mit bámulsz te itt?!”, szól rám ilyenkor egy bácsi vagy egy néni és elzavarnak. Ilyenkor a következő néhány házat kihagyom, de utána megint benézek az ablakokon.

A HÉV-állomásnál szinte mindig bemegyek a presszóba. Bikának hívják, tele van férfiakkal; bort, pálinkát, sört isznak. A dohányzástól akkora a füst, hogy alig látok. Mégis jó itt lenni, bár állandóan ügyelnem kell, nehogy Pista bácsi észrevegyen, aki hat óra felé még nem annyira részeg, hogy elaludna. Csak később szokott befeküdni a sarokba, ahonnan a gyerekei viszik haza. Ezt onnan tudom, hogy egyszer hét után érkeztem és a Zsuzsikáék éppen keltegették. Különben Benjaminékkal is többször láttuk őket, amint Pista bácsit támogatva jönnek hazafelé. Pista bácsiék a közelünkben laknak és néha áthívnak minket tévézni. A Bikába először kíváncsiságból mentem be. Gyakran teszek így más helyekkel is, főképp a boltokkal, alig van a faluban olyan üzlet, ahol ne lettem volna. Másodszorra már a minyon miatt, amelyet még az első alkalommal fedeztem fel a pult alatti üveges szekrényben. A zsíros kenyerek mellett volt és barnás-vöröses volt a színe. Nem látszott valami frissnek, de azt hittem, ez a füsttől van. Aztán hetek múlva rájöttem, hogy folyton ugyanazt a minyont bámulom. Nem sokáig, éppen csak addig, hogy elég legyen.

A Kisház öt percre van a Bikától, ennek ellenére nekem ez a leghosszabb út. Az itteni házak nagyok, mindegyiknek ciklopa van, ahogy a mi Nagyházunknak is, amely még csak félig készült el. Ha az Új Embertől megkapjuk a kölcsönt, őszre befejezzük. Alig ismerünk valakit az Újtelepen, ami érthető, mert csak két éve költöztünk ide. Ésapának ugyan lett volna alkalma az ismerkedésre, ő azonban nem szereti az ilyet. Még a Nagyfiúkat is eltiltotta a szomszéd gyerekektől, amikor ők a Kisház építése alatt barátkozni akartak. „Nem szórakozni jöttünk, hanem dolgozni!”, mondta nekik, így ott kellett maradniuk az udvari sátornál, mert azon a nyáron abban aludtak. Egyedül Bakosékkal tett kivételt, de csak azért, mert Bakos néni folyton ennivalót vitt a fiúknak, máskor meg beengedte őket mosakodni a házukba, ha meg nagy vihar volt, még ott is aludhattak.

Amikor az utcánkba érek, úgy kétszáz méter után megállok a telkünk előtt és a sarokról nézem a Kisházat. Először a vonatról láttam ehhez hasonlót, azon a napon, amikor Pótmamával utaztunk a szanatóriumba. Akkor azt képzeltem, csak az Alföldön lehetnek ilyenek, most már tudom, hogy a felső faluban is építenek effélét, a Telepen szinte csak ilyeneket látni. A falak olyan magasak, mint Ésapa; ha ő egy kicsit felágaskodik, a tető alját könnyen eléri. Körülbelül tíz méter hosszú és nem egészen öt méter széles. Nincs bevakolva. Van rajta egy ajtó, valamint egy ablak. Az ablak a szobánál van, majdnem a fal közepénél. Miska bácsi azt tanácsolta Ésapának, hogy egy kéményt rakjanak, az untig elég. Most éppen a kéményt nézem, azt, hogy füstölög-e. Innen a kert végéből, ami több mint húsz méter, nem olyan egyszerű eldönteni. Meg sokszor be is csap a szemem; többször előfordult, hogy a sarokhoz érve határozottan láttam a füstöt, aztán amint beléptem a konyhába, hideg volt. Egyébként amikor mégis Tentésékkel jövök haza, az állomásnál valakit mindig előre küldünk kéményt nézni. Aztán ha már az utca végénél vagyunk, a felelős jelt ad. Ezt nevezzük indiánosnak.

Ma nem vezetett félre a látásom. Ahogy kinyitom az ajtót, rögtön észreveszem a sparhelton a nagy lábast meg a kék fazekat, miközben megcsap a meleg. „Csakhogy megjöttél, kisfiam”, mondja Ésanya, aki a konyhában ül a székünkön. Ésanya alig magasabb Pótmamánál, ráadásul estére még kisebbnek tűnik, mintha egy kicsit összemenne. Nemrég lett negyvenöt éves. Rövidre vágott barna haját állandóan hátrafésüli, ez még jobban kiemeli a homlokát. Az arcán mégis az orra a legfeltűnőbb; nagyon hosszú és egy kicsit csontos, folyton azt mondjuk neki, hogy éppen olyan, mint a Szűzmáriáé. Kékes-szürkés a szeme, amely olykor egészen elváltozik, főleg az imádkozásoknál. A sok szüléstől nagy a hasa, ezért a ruhája alatt fűzőt hord, ez segít valamit. Neki van a családban a legfehérebb bőre. Most a gyertyalángtól egészen sápadtnak látszik, mintha kiment volna belőle az összes vér. „Hányszor kértelek, hogy ne kószálj egyedül”, mondja, amire nem válaszolok.

Ésapán és Papon kívül, akik folyton intéznek valamit, mindenki a szobában van, ahol esténként két gyertya ég; az egyik a nagyládán, a másik az ablakpárkányon. Amikor belépek a szobába, úgy érzem, mintha enyhén billegne a helyiség, ami azért lehet, mert a falakon a testvéreim árnyékai ideoda mozognak. Elsősorban Tentésé, aki az ágyon fekszik és ringatja magát. Ezt csinálja mindig. Még a Bombás Villában találta ki, azután, hogy kikerült a wimes dobozból. Ott a fröccsöntő gép mellett órákig is elhintázott. Ez abban nyilvánult meg, hogy ráfeküdt a vaságyra, a kezeit felemelte, a felsőtestét meg elkezdte ide-oda himbálni, miközben énekelt vagy dúdolt. Fogalmunk sincs, mi mindent lélegezhetett be abban a dobozban, csak az biztos, hogy másfél éves korában kezdte ezt el, azóta nem szokott le róla. Állandóan mozgatnia kell magát, enélkül nem tud meglenni, pedig már nyolcéves. Ésapa lányosnak ítéli, mi nevetünk rajta, Zoknis azonban ideges lesz tőle. „Kisapám, te gógyis vagy, szedd már össze magad!”, üvölt rá sokszor, ám ő, mintha nem hallana semmit, folytatja. A másik két Kicsi alakja összevissza ugrál: Mara Benjamint kergeti az ágy előtt, megint összevesztek, az „add már visszából” tudom, hogy a babán. Közülünk egyedül a legkisebb nővéremnek van játéka, pontosan múlt karácsony óta, bár az is igaz, hogy korábban is volt neki, én viszont a Katit a Bombás Villában tűzbe dobtam.

Pótmama és Tera árnyéka csak a kezeik környékén változik; ők a nagyládánál térdepelnek és olvasóznak. Az olvasózás rózsafüzérkötést jelent, amivel még Debrecenben kezdtünk el foglalkozni, körülbelül abban az időben, amikor Zoknis született. Ésanyáéknak ekkor már öt gyerekük volt, úgyhogy egyre nehezebb lett a megélhetés, ahogy ezt Pótmama később mondta, hiszen az ötszáz forint családi pótlék mellé csak Ésapa fizetése jött. Ő meg nem keresett sokat. A katonai múltja miatt jó ideig sehová se akarták felvenni, majd amikor mégis alkalmazták az Állomásfőnökségen, csökkentett bért kapott. „Én megmutatom ezeknek a piszkos vörösöknek, hogy ki vagyok!”, mondta aztán az egyik este Ésanyának, és néhány héten belül Miska bácsi segítségével megszerezte a Műanyagöntő Kisiparos engedélyt. Még Horváth úrtól sem félt, pedig tőle kellett volna. Horváth úr ugyanis rendőr volt, aki ötvenhat decembere óta velünk lakott a Bombás Villában, mivel a debreceni párttitkárság állambiztosításra hivatkozva beköltöztette hozzánk. Ekkor vettük meg a fröccsöntőt, amelyet azonban költözéskor nem hoztunk magunkkal, mert nem fért volna el a Kisházban. Így átmenetileg szüneteltetjük a nagybani kegytárgyazást, bár Ésapa néha leutazik Debrecenbe és Kláróéknál présel alapanyagot. Ilyenkor egy bőröndnyi olvasószemmel jön vissza, amelyet az ágya alá dug a kisládákba.

Rögtön tudtam, hogy Pótmamáék a havazás miatt kezdték el az olvasózást. Ha ugyanis az elmúlt hónapokban nagyon megszorultunk, kicsiben mégiscsak folytattuk az ipart, annak ellenére, hogy Ésapa a KIOSZ-nak visszaadta az engedélyt. Most már kötnek, vagyis alig érhettek haza, Ésanya azonnal kiadta nekik a munkát; mert a műanyag csillagokról először le kell kattintani fogóval a szemeket, utána a szemeket fel kell fűzni a drótra, és csak ezután jöhet a kötés. Többnyire mi, Kicsik szoktunk fűzni, most azonban Zoknisék csinálják az ágyon, akik máskülönben szintén tudnak rózsafüzérezni. A Bombás Villában nekik is megvolt a heti adagjuk, ahogy Papnak meg a Nagylányoknak, és ha nem készültek el, Ésapától kezelést kaptak.

Amióta elköltöztünk a Bombás Villából, Pótmama a legidősebb testvérünk. Pótmama tizenkilenc éves, és ő az egyetlen közöttünk, aki kövér. Az volt kicsi korától kezdve, amit senki sem értett, mert nem evett többet, mint mi. Amikor a debreceni Svetitsből rövid időre átkerült a Ferencesekhez, Bentai atya kedvéért megpróbált lefogyni, de miután kivették az iskolából, abbahagyta a lefogyást. Nekünk, Kicsiknek egyenesen jó, hogy annyi háj van rajta; amikor esténként lefekszünk az ágyba, szinte mindig odabújunk hozzá, és miközben ő ölel minket, plusz meleg jön belőle, ami valószínűleg elmaradna, ha sovány lenne. Sokszor akár hárman is odaférünk hozzá, ő meg örül, hogy ölelgethet-vakargathat minket. Ha Ésanya otthon van, illetve ha nem annyira fáradt, folyton ránk szól: „Ne nyaljátok-faljátok egymást, azonnal hagyjátok abba!”

„Hoztál valamit?”, kérdezem Pótmamától, miközben leguggolok hozzá. „Nem, kiskusza, ma nem”, mondja és az arca olyan lesz, mint amilyen a templomban szokott lenni, ahol néha titokban meglesem. Nem ismerek senkit, akinek olyan gyorsan változna az arckifejezése, mint a Pótmamáé. Amikor annak idején a szobában meglátta az ujjamat, amely csak azért nem esett a földre, mert egy kis bőrcafat a hüvelykujjamon valahogy ép maradt, először elfehéredett, aztán kiabálni kezdett, majd néhány másodpercre rá mosolyogni, legalábbis Pap szerint, aki sok mindenre vissza tud emlékezni.

Nálunk majdnem mindenkinél hibás valami. Zoknisnál kevésbé, ha csak azt nem számítjuk, hogy ő meg elég ideges természetű. A Bombás Villában például, amikor Pap egy alkalommal nem adott neki oda valamit, fogott egy téglát és fejbe dobta. „Máskor majd odaadod, nagyember”, kiáltotta és kifutott az utcára, miközben Papból folyt a vér. Velem a baleset után megpróbált azért türelmes lenni, valamint figyelmes. Amikor néhány hét elteltével hazaengedtek a kórházból, rögtön odavitt a vaságyhoz és ezt mondta: „Idefigyelj, kisszaros, ezek a pántok itt nem azért vannak, hogy beledugjad az ujjaidat! Nem szeretnék több problémát, világos?” Aztán megsimogatta a fejem, ami jólesett. Mostanában főleg Tentéssel van baja; igazából nem értjük, mi bosszantja őt, mint ahogy azt sem kérdezzük tőle, hogy esetleg Tentés helyett ő szédül-e, csak azt tudjuk, hogy bizonyos idő után mindig kitör. „Csináljatok már ezzel az ütődöttel valamit!”, ordít fel most is, miközben villognak a szemei.

Hét óra felé elkezdünk vacsorázni, hogy még Ésapa hazaérkezése előtt elkészüljünk. Ésapa munka után nem bírja a zsibongást. Ésanya sem, csak ő úgy tesz, mintha tűrné, pedig lánykorában el sem tudott aludni, ha a szobájában maradt a vekker. „Baba, hát hogy bírod ezt?”, kérdezte Székely Nagymama, amikor végül mégis átengedték a határon és meglátogatott minket Debrecenben; Ésanya erre széttárta a kezét és csak mosolygott. Ki-ki ott eszik, ahol éppen elfér. Az első gyűjtésen kaptunk ugyan székeket, de ezeket egy kivételével a kamrában tartjuk, nincs rájuk hely. Így általában a hármaságyon eszünk, ahol most is vagy hatan vagyunk, csak a két Nagyfiú ment át a konyhába, ők Ésapa fekhelyén vacsoráznak. Megint pirítós van teával.

Fejenként három-négy csupor teát megiszunk, én még többet, úgyhogy egyikünk-másikunk indul a vécére. A vécé a kert végében van, a kamra mellett; sorban kimegyünk és elvégezzük a dolgunkat. Hidegben nem mindig könnyű, általában azért sikerül. Miután visszaérünk, megmossuk a kezünket a lavórban, majd befejezzük a vacsorát és készülünk lefeküdni. Ez nem tart sokáig, mivel alig veszünk le magunkról ruhát.

Egy takaró jut kettőnkre, ezért fejtől-lábtól fekszünk. Amíg Ésapa nem hozta el az Állomásfőnökségről az ágyakat, Debrecenben is így csináltuk. Mi, Kicsik, szívesen feküdnénk rendesen, de nem lehet, elfoglalnánk a többiek helyét. Elalvás előtt nem szoktunk odabújni Ésanyához; nem örül neki. Már a Bombás Villában is azt mondta, ilyet nem illik csinálni. Én majdnem mindig Tentés és Risi között alszom. Most is ott vagyok közöttük és várom, hogy elkezdődjön az ima.

Tentésre rá kell szólni, különben a Miatyánk alatt sem hagyná abba a hintázást. Valaki megfogja a kezét; nem tudom, ki, Tentés gyomrában azonban már nem lötyög a tea; rajtam kívül ő issza meg a legtöbb csuporral. Aztán Ésanya elkezdi a Miatyánkot. Ilyenkor magasabb a hangja, kicsit elvékonyodik, jobban hallani a remegést, nem úgy, mint a templomban, ahol szintén ő imádkozik a leghangosabban, de ott ezt nem lehet annyira kivenni. Ezt az imát jól tudjuk kívülről, évek óta ezzel alszunk el. Ha Ésanya délutános, Pótmama irányít bennünket.

A Miatyánk után az Üdvözlégyet mondjuk. Ésanya sokszor szünetet sem tart, rögtön rákezd, akkor is, ha mi még csak a szabadíts-meg-a-gonosznál tartunk. Aztán Imukáért imádkozunk. Imuka a hetedik testvérünk. Meghalt; még Debrecenben, azon a napon, amikor Mara született. Fehérvére volt, ezért nem tudott tovább élni. Akinek kétéves korára fehér lesz a vére, az nem élhet tovább. A nagyerdei Klinikán ezt úgy mondták, hogy a leukémia gyógyíthatatlan. Ésanya először nem hitt ebben, azt gondolta, Imukát is ki fogja imádkozni a gyógyíthatatlanságból, úgy, mint Papot a gerincbajból. Papra is azt mondták az orvosok, hogy nem fog tudni járni, be is tették a gipszsínbe, amelyben két évig volt, aztán Ésanya mégis kiimádkozta belőle. Imukát a leukémiából már nem tudta. Mégsem sírt a temetésen. Én ekkor még nem éltem, Pótmamától tudom, aki azt is elmondta, hogy Ésapa az egész szertartás alatt csak rázkódott.

Ha nem betegedtem volna meg, most a Bombás Villában könyörögnénk a testvérünkért: „Add, Uram, hogy ártatlan lelke, amely nem ismerte a bűnt, Hozzád közel legyen, hiszen Te akartad így. Te rendezted, hogy ne ismerje meg jobban azt, amiben nekünk kell élnünk; megkímélted őt attól, hogy kísértéseken keresztül találjon el Hozzád; szenvedését fogadd mérhetetlen hatalmadba, hisz csak Te tudod, miért választottad őt erre a korai áldozatra. Ámen.” Igazából Ésanya mondja ezt a könyörgést, mi csak a szenvedését, a fogadd hatalmadba vagy az ártatlan szavakat mondjuk, ezt sem egyszerre, mert Ésanya minden este más könyörgést talál ki, nincs alkalmunk egyet megtanulni. Az áment azonban már együtt mondjuk, jó erősen elhúzva az á-t, utána meg elnevetjük magunk, mint máskor. Ésanya együtt nevet velünk, pontosabban mondva mosolyt erőltet az arcára, abban bízva, hogy az így majd megváltozik. Minket azonban sötétben sem tudna becsapni, nemhogy gyertyafénynél; az elcsuklós hangjából, amely már a csendesebben nevesseteknél reszketett, tudjuk, már megint befelé sír. De láttuk, és főleg érezzük, úgy, mint máskor, amikor olyan távoli lesz a tekintete, hogy szinte félünk tőle. Aztán feláll, elfújja a gyertyákat, jó éjszakát kíván és kimegy a konyhába.

Amint magunkra maradunk, abbahagyjuk a nevetgélést. Mindnyájunk úgy tesz, mintha azonnal elaludna. A szomszédoknál ugatnak a kutyák. Ők beszélnek, mi nem. Aztán egy idő után tényleg elalszik mindenki, én nem. Arra gondolok, hogy ha Imuka nem hal meg, talán én sem betegedtem volna meg Debrecenben. Az lett a bajom, hogy olyan kezdtem lenni, mint ő. Ez néhány hónappal azután kezdődött, hogy Zoknis levágta az ujjamat. Ötéves korom körül kezdtem fehér lenni. Főleg az arcom. Erre én nem emlékszem, később mondták. A budai szanatóriumban nem is tudtam megmondani a szobatársaimnak, miért kell ott lennem. Hiába mondta el Pótmama a látogatásokkor, hogy Ésapáék vitettek fel a hegyekbe, hogy megerősödjem, meg hogy a klinikás orvosok mondták, nekem egyedül a levegő segíthet, mindig elfelejtettem. Most már tudom, hogy a levegő gyógyít. Ezért vagyunk most Pomázon. A pilisi hegyek nem hagyják, hogy meghaljak. Már az arcszínem is jobb.

De ha Imuka nem hal meg, Ésanyáék biztos nem ijednek meg az arcomtól, meg attól sem, hogy nem akarok felkelni a vaságyból. Volt úgy, hogy hetekig csak feküdtem. Egyszer meg az történt, hogy amikor Tentéssel meg Benjaminnal a szekrényben voltunk, láttam magam, ahogy fekszem a vaságyon; egyáltalán nem értem, ilyen hogy fordulhat elő. Azt is furcsának tartom, hogy a szanatóriumra alig emlékszem. Ha például Pótmama nem jött volna hozzám kéthetente, talán nem is tudnám, hogy ott voltam, pedig csak jó két éve jöttem el onnan. A hangadáson kívül csak arra emlékeznék, hogy valaki vagy valakik elvették tőlem a csokimat, de azt már nem tudnám, hogy hol. Tőle hallottam a költözésről is. „Meglátod, minden jó lesz, kiskusza, hamarosan Pomázra megyünk lakni, és akkor kijöhetsz a szanatóriumból”, mondta, miközben fogta a kezemet, azt, amelyik ép. A másik kezemet nem engedem megfogni senkinek, még Ésanyának sem. Ha tényleg megkapjuk a kölcsönt, csak néhány hónapot kell kibírnunk és akkor felmegyünk a Nagyházba. Ott lesz mindenkinek saját ágya. És lesz fürdőszobánk is. Igazi kádban fogunk fürödni. Ez majdnem minden este eszembe jut; ha vízre gondolok, általában könnyebben alszom el.