JONAS JONASSON

A százéves ember,

aki kimászott az ablakon

és eltűnt

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © 2009 Jonas Jonasson

hungarian translation © Kúnos László, 2011

A borítót az azonos című film plakátja alapján Földi Andrea készítette.

© 2014 ADS Service Kft. Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-293-347-4

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Senki nem tudta annyira magával ragadni közönségét, mint nagyapa, aki a kerti lócán mesélés közben, ültében enyhén előredőlve a botjára támaszkodott, és teli szájjal rágta a bagót.

– Na de… ez igaz, nagyapa? – kérdeztük tőle, ámuló unokái.

– Aki csak az igazat mondja, azt nem érdemes hallgatni – felelte nagyapa.

Ezt a könyvet neki ajánlom.

Jonas Jonasson

Külön köszönet Mickének, Lizának,

Rixonnak, Maudnak és Hans bácsinak.

Jonas

1. FEJEZET

Hétfő, 2005. május 2.

Ami azt illeti, hamarabb is eldönthette volna a dolgot, és lehetett volna annyi bátorsága, hogy elmondja, mit tervez. De Allan Karlsson soha semmin nem töprengett sokat.

Vagyis alighogy motoszkálni kezdett a gondolat a sörmlandi Malmköpingben, az idősek otthonában lakó aggastyán fejében, már nyitotta is földszinti szobájának ablakát, és kilépett rajta az előtte fekvő virágágyásba.

A testmozgás amúgy nem vonzotta különösebben, ami nem is csoda, hiszen Allan éppen ezen a napon töltötte be századik évét. Már csak egy óra választotta el attól, hogy az idősek otthona társalgójában kezdetét vegye a születésnapi ünnepség. Maga a polgármester is hivatalos rá. Meg a helyi sajtó. Meg az otthon összes öreg lakója. Meg a teljes személyzet, élén a harapós természetű Alice nővérrel.

Csak a főszereplőnek nem állt szándékában részt venni rajta.

2. FEJEZET

Hétfő, 2005. május 2.

Allan Karlsson tétován álldogált az idősek otthona hosszabbik fala mentén fekvő, árvácskával teleültetett virágágyásban. Barna zakó és barna nadrág volt rajta, lábán pedig egy pár barna posztópapucs. Nem majmolta a legújabb divatot, az ő korában ez már nem szokás, már csak azért sem, mert az ember ritkán éri meg ezt a kort.

Fontolgatta, hogy visszamászik az ablakon a kalapjáért és a cipőjéért, de amikor kitapintotta a belső zsebét, és rájött, hogy a pénztárcája vele van, letett erről a tervéről. Egyébként is, Alice nővér már többször bebizonyította, hogy hetedik érzékkel rendelkezik (bárhova dugta is Allan a pálinkáját, mindig megtalálta), és ki tudja, talán már most is gyanakszik, hogy valami nincs rendjén.

Odébb kell állni, amíg nem késő, gondolta Allan, és a fájós lábát nehezen emelve kilépett a virágágyásból. Néhány százas lehet a tárcájában, ha jól emlékszik, és ez jó dolog, mert nyilván ára van annak, ha távol akarja tartani magát az emberektől.

Hátrafordult, és még egy pillantást vetett az idősek otthonára, melyről egészen mostanáig azt gondolta, hogy utolsó lakhelye lesz ezen a földön. Azt mondta magában, a meghalást, úgy látszik, máskor és máshol kell abszolválnia.

Az aggastyán a cseppfogó papucsában vágott neki az útnak (azért cseppfogó, mert a férfiak ebben az előrehaladott korban ritkán tudnak messzebb pisilni a cipőjüknél). Először átkelt a parkon, aztán egy nagy réten, ahol időnként vásárt tartanak az egyébként csöndes településen. Pár száz méter séta után Allan eljutott a helység középkori templomához, és letelepedett a sírkövek között álló egyik padra, hogy kicsit pihentesse a térdét. A környék hitéletének ismeretében Allan bizton számíthatott rá, hogy senki nem fogja zavarni. A sors iróniájának tekintette, hogy ugyanabban az évben született, mint Henning Algotsson, aki épp a vele szemben lévő sírkő alatt feküdt. Annyiban különböztek egymástól, többek között, hogy Henning már hatvanegy évvel korábban kilehelte a lelkét.

Ha Allannak olyan természete lett volna, talán eltöpreng rajta, hogy miben halhatott meg Henning harminckilenc éves korában. De Allan nem foglalkozott mások ügyes-bajos dolgaival, ha nem volt muszáj – és többnyire nem volt muszáj.

Inkább arra gondolt, hogy nem volt igaza, amikor az idősek otthonában csak ült a szobájában, és legszívesebben befejezte volna már az egészet. Mert bármennyire sajgott is minden porcikája, megszökni Alice nővértől mégiscsak érdekesebb és tanulságosabb dolog, mint némán feküdni két méterrel a föld alatt.

Úgyhogy az ünnepelt dacolva fájó térdével felállt, elköszönt Henning Algotssontól, és folytatta rosszul megtervezett szökését.

Déli irányban vágott át a temetőn egészen addig, amíg egy kőkerítés el nem állta az útját. Nem különösebben magas kerítés, nem több egy méternél, de Allan százéves aggastyán volt, nem magasugró. A kerítés túloldalán Malmköping buszállomása várt rá, és ekkor ébredt rá, hogy fáradt lábai voltaképpen oda akarják elvinni. Egyszer régen, sok évvel ezelőtt Allan átkelt a Himaláján. Az nehéz volt. Allan erre gondolt, miközben itt állt az utolsó akadály előtt, amely közte és a buszállomás között emelkedett. Olyan intenzíven gondolt rá, hogy a szeme előtt álló kőkerítés szinte semmivé zsugorodott. És amikor épp a legkisebb volt, Allan, dacolva korával és fájós térdével, átlépett rajta.

Malmköpingben az állomáson ritkán van zsúfoltság, s ez alól ez a verőfényes tavaszi nap sem volt kivétel. Allan teremtett lélekkel nem találkozott, amióta hirtelen elhatározással arra jutott, hogy nem vesz részt születésnapjának megünneplésén. Az állomás váróterme is majdnem üres volt, amikor Allan becsoszogott posztópapucsában. De csak majdnem. A terem közepén két üléssor állt egymásnak háttal. Egyik széken sem ült senki. A jobb oldalon két pénztárablak nyílt, az egyik zárva volt, a másik mögött azonban egy kis sovány férfi ült egyenruhában, apró, kerek szemüveggel az orrán, ritkás, oldalra fésült hajjal. Amikor Allan belépett, a férfi bosszúsan felpillantott számítógépe képernyőjéről. Talán nem értette, mi ez a nagy tumultus ezen a délutánon; Allan csak ekkor vette észre, hogy nem ő az egyetlen utas a teremben. Az egyik sarokban ugyanis cingár fiatalember állt, akinek bozontos szakálla, hosszú, szőke és zsíros haja volt, és farmerdzsekit viselt, melynek hátán a Never Again felirat virított.

Olvasni azonban a fiatalember valószínűleg nem tudott, mert vadul rángatta a mozgáskorlátozottak számára fenntartott mosdó ajtaját, mintha a sárga alapon fekete betűkkel írt „Zárva” felirat számára nem jelentett volna semmit.

Mindenesetre egy idő után abbahagyta, és a mellette lévő mosdó ajtajához lépett, itt azonban másféle problémával találta szemben magát. A fiatalember láthatólag nem szívesen vált volna el kerekeken guruló, nagy, szürke bőröndjétől, a mosdó azonban kettőjük számára szűknek bizonyult. Allan átlátta, hogy a fiatalembernek vagy kint kell hagynia a bőröndjét, amíg odabent elvégzi a dolgát, vagy be kell préselnie a bőröndöt a mosdóba, akkor viszont neki magának kell kint maradnia.

De Allan nem sokat törődött a fiatalember gondjaival. Inkább összeszedte maradék erejét, s amennyire csak a lába bírta, apró léptekkel a pénztárablakhoz ment, és megtudakolta, indul-e az állomásról az elkövetkező percekben bármiféle jármű bármiféle úti céllal, mindegy, hogy milyen irányba, és ha igen, mennyi a viteldíj.

A kis ember fáradtnak látszott. Allan tudakozódása közben félúton valószínűleg elvesztette a fonalat, mert pár másodpercnyi gondolkodási idő után azt mondta:

– És uraságod mégis hova szándékozik utazni?

Allan újra nekifutott a kérdésnek, emlékeztetve rá a kis embert, hogy épp az imént jelezte, a jármű fajtája és az úti cél alárendelt szerepet játszik a) az indulás idejéhez és b) a viteldíj mértékéhez képest.

A kis ember néhány másodpercig megint hallgatott, és miközben az előtte fekvő menetrendet nézte, lassan felfogta Allan szavainak értelmét.

– A 202-es buszjárat három perc múlva indul Strängnäs felé. Megfelel?

Allannak megfelelt, aztán megtudta, hogy a kérdéses busz éppen az állomás bejárata előtt áll meg, a jegyet pedig a sofőrnél lehet megvásárolni.

Allan ugyan nem értette, mit csinál a kis ember a pénztárfülkében, ha nem árusít jegyeket, de nem szólt semmit. Lehet, hogy a kis ember a fülkéjében ezt maga sem értette. Allan megköszönte szépen a segítséget, és megpróbálta megemelni még a kalapját is, melyet a nagy sietségben a szobájában felejtett.

A százéves ember leült az egyik üres székre, és a gondolataiba merült. Az istenverte születésnapi ünnepségnek háromkor kellene elkezdődnie, s addig már csak tizenkét perc hiányzik. Bármelyik percben bekopoghatnak Allan szobájának ajtaján, azután kitör a skandalum.

Az ünnepelt kicsit el is mosolyodott, de közben a szeme sarkából látta, hogy valaki közeledik feléje. A cingár fiatalember volt az, akinek bozontos szakálla, hosszú, szőke és zsíros haja van, és farmerdzsekit visel, melynek hátán a Never Again felirat virít. Egyenesen Allan felé tartott, maga után húzva négy kis keréken guruló hatalmas bőröndjét. Allan megértette, hogy a helyzet veszélyes, mert esetleg beszélgetnie kell a hosszú hajú fiatalemberrel. De nem bánja, hiszen így legalább némi bepillantást nyer abba, hogy a mai fiatalok hogyan gondolkodnak a világ dolgairól.

Lett is beszélgetés, bár nem ennyire magasröptű. Az ifjú néhány méternyire Allantól megállt, egy ideig fürkészve nézte az öregembert, aztán megszólalt:

– Figyeljél már.

Allan barátságosan azt válaszolta, hogy ő is szép jó napot kíván, és érdeklődik, mivel szolgálhat. Épp erről volt szó. A fiatalember azt akarta, hogy Allan tartsa szemmel a táskáját, amíg ő a mosdóban elvégzi, amit el kell végeznie. Vagy, ahogy ő mondta:

– Szarnom kell.

Allan kedvesen azt válaszolta, hogy kétségtelenül öreg és rozoga már, de a szeme még jó, és a fiatalember táskájának szemmel tartása nem tűnik túlságosan nagy fáradságnak. De azt ajánlja a fiatalembernek, hogy lehetőleg gyorsan végezze el a dolgát, mert neki magának nemsokára indul a busza.

Ez utóbbit az ifjú már nem hallotta, mert még mielőtt Allan befejezte volna a mondókáját, ő már szaporán lépdelt a vécé felé.

Allan nem az a fajta ember volt, aki okkal vagy ok nélkül felhúzza magát mások viselkedésén; most sem izgatta magát az ifjú érdes modora miatt. Ugyanakkor különösebb szimpátiát sem táplált a szóban forgó fiatalember iránt, és ennek van némi jelentősége a hamarosan bekövetkező fejlemények szempontjából.

Az történt ugyanis, hogy a 202-es busz begördült az állomás bejárata elé, alig néhány másodperccel azután, hogy az ifjú magára zárta a vécéajtót. Allan a buszra pillantott, aztán a bőröndre, aztán újra a buszra, aztán újra a bőröndre.

– Kerekeken gurul – mondta csak úgy magában. – És van fogantyúja, amivel húzni lehet.

És Allan ekkor azzal lepte meg magát, hogy meghozott egy – talán nem túlzás kijelenteni – életigenlő elhatározást.

***

A buszt pozitívan motivált, udvarias sofőr vezette. Felsegítette a buszra az öregembert a nagy bőröndjével.

Allan megköszönte a segítséget, és elővette tárcáját zakója belső zsebéből. A sofőr érdeklődött, hogy a kedves utas vajon egészen Strängnäsig akar-e utazni, Allan pedig közben felmérte anyagi lehetőségeit. Hatszázötven korona papírpénzben, és némi apró. Arra gondolt, amennyire lehet, be kell osztania a pénzét, úgyhogy előhúzott egy ötvenest, és azt kérdezte:

– Mennyire elég ez, ha szabad kérdeznem?

A sofőr derűsen azt mondta, az utasok általában tudni szokták, hová akarnak utazni, és nem tudják, mennyibe kerül, és ez itt most épp fordítva van. Aztán belenézett a díjszabási táblázatába, és közölte, hogy negyvennyolc koronába kerülne az út Byringe megállóhelyig.

Allannak ez megfelelt. Megkapta a jegyet és a visszajáró pénzt, a két koronát. A frissen lopott bőröndöt a sofőr a vezetőülés mögötti poggyásztartóra tette, Allan pedig leült jobb oldalon az első ülésre. Innen belátott az ablakon át az állomás várótermébe. A vécéajtó még akkor is zárva volt, amikor a sofőr beindította a motort, és a busz kigördült az állomásról. Allan remélte, hogy a fiatalember kellemesen tölti az időt odabent, s ez némileg ellensúlyozza a keserű csalódást, ami onnan kilépve vár majd rá.

A strängnäsi járat ezen a délutánon semmiképp nem volt túlzsúfoltnak nevezhető. Majdnem leghátul egy középkorú nő ült, aki Flenben szállt fel, középen egy fiatal anya, aki Solbergában küzdötte fel magát két gyerekével, akik közül az egyik gyerekkocsiban feküdt, legelöl pedig egy nagyon öreg ember, aki Malmköpingben szállt fel.

Ez utóbbi éppen azon tanakodott magában, hogy vajon miért lopta el a kerekeken guruló nagy szürke bőröndöt. Mert alkalom nyílt rá? És a tulajdonosa durva fajankó volt? Vagy abban a reményben, hogy van benne egy pár cipő, sőt, talán még egy kalap is? Vagy azért, mert neki, az öregembernek nincs vesztenivalója? Allan nem tudta megmagyarázni. Amikor az élet túlórázik, az ember többet megenged magának, zárta le magában a morfondírozást, és kényelmesen elhelyezkedett az ülésén.

Pontosan három órakor a busz éppen Björndammen mellett haladt el. Allan megállapította, hogy elégedett a nap eseményeinek alakulásával. Aztán lehunyta szemét, és megkezdte délutáni szundikálását.

Ugyanebben a pillanatban a malmköpingi idősek otthonában Alice nővér bekopogott az 1. számú szobába. Többször is megismételte a kopogtatást.

– Ne húzza már az időt, Allan bácsi. Mindenki itt van már, megérkezett a polgármester úr is. Hallja? Remélem, nem nyakalt be már megint. Allan, most már igazán ki kell jönnie! Allan! Allan?

Nagyjából ezzel egy időben nyílt ki a malmköpingi buszállomás egyetlen működő vécéjének ajtaja. Egy kétféle értelemben is megkönnyebbült fiatalember lépett ki rajta. Néhány lépést tett előre a váróteremben, miközben egyik kezével megigazította az övét, a másikkal pedig a haját. Aztán megállt, meredten nézte a két üres széksort, majd gyorsan körülnézett, először jobbra, aztán balra. Majd fennhangon azt mondta:

– Hogy az ördög rakná belé azt a rücskös faszát…

De észbe kapott, mielőtt folytatta volna:

– Meghalsz, rohadt vénember. Csak kapjalak el.

3. FEJEZET

Hétfő 2005. május 2.

Három után néhány perccel, május 2-ának délutánján Malmköpingből több napra eltávozott a nyugalom. Alice nővér az idősek otthonában kivételesen nem dührohamot kapott, hanem nyugtalanság fogta el, és elővette a mesterkulcsot. Mivel Allan semmivel nem leplezte távozásának módját és irányát, azonnal rájöttek, hogy az ünnepelt kimászott az ablakon. A nyomokból ítélve egy ideig egy helyben toporgott az árvácskák között, azután eltűnt.

Hivatali rangja miatt a polgármester úgy érezte, át kell vennie az irányítást. Utasította a személyzetet, hogy kettes csoportokban induljanak Allan keresésére. A szökevény még nem járhat messze, koncentráljanak a ház közvetlen környékére. Az egyik csoportot a parkba küldte, a másikat az italboltba (ahova Alice nővér értesülései szerint Allan időnként betévedt), a harmadikat a főutca többi boltjába, a negyediket a helytörténeti gyűjteménybe. Ő maga, a polgármester, benn marad az otthonban, hogy szemmel tartsa a többi öreget, akik még nem váltak köddé, és hogy kifundálja, mi legyen a következő lépés. A kutatásra kiküldött személyzetet arra intette, hogy diszkréten végezzék feladatukat; nincs szükség felesleges hírverésre ebben az ügyben. A nagy fejetlenségben a polgármester nem gondolt rá, hogy az imént kiküldött egyik kutatócsoport két tagja a helyi újság riportere és fotográfusa volt.

***

A buszállomást a polgármester nem vette be az elsődleges kutatási célpontok közé. Mindazonáltal egy egyszemélyes kutatócsoport, mely egy cingár fiatalemberből állt, akinek bozontos szakálla, hosszú, szőke és zsíros haja volt, és farmerdzsekit viselt, melynek hátán a Never Again felirat virított, időközben tüzetesen átkutatta az állomásépület minden zegét és zugát. Miután sem az öregembert, sem a táskát nem találta meg, az ifjú határozott léptekkel az egyetlen nyitva lévő pénztárablakhoz ment azzal a céllal, hogy a mögötte ülő kis termetű hivatalos személytől kérjen információt a vénember esetleges úti célját illetően.

A kis embert a munkájában már nem fűtötte különösebb ambíció, de élt még benne némi szakmai büszkeség. Elmagyarázta a hangoskodó ifjúnak, hogy a buszterminál utasainak integritását nem lehet alku tárgyává tenni, és kioktató módon kijelentette, hogy semmi körülmények között nem közölheti a fiatalemberrel a kért információt.

Az ifjú egy ideig némán állt az ablak előtt, mintha közben valamilyen érthető nyelvre próbálta volna lefordítani azt, amit hallott. Aztán elvonult balra, öt méter távolságra, a nem túl erősnek látszó személyzeti bejárathoz. Nem bajlódott azzal, hogy ellenőrizze, az ajtó zárva van-e. Inkább a jobb lábán lévő bakanccsal berúgta az ajtót, csak úgy repültek lába körül a szilánkok. A kis embernek annyi ideje se maradt, hogy felemelje a telefont és segítséget hívjon, máris rúgkapálva lógott a levegőben az ifjú orra előtt, aki az alacsony növésű embert a két fülénél fogva a két markában tartotta.

– Lehet, hogy nem tudom, mi a fészkes fene az integritás, de tudom, hogyan kell valakit rávenni arra, hogy énekeljen – mondta az ifjú, majd visszaejtette a kis embert a forgószékébe.

Az ifjú ezután elmagyarázta, mit szándékozik tenni a kis ember férfiúi díszével egy szög és egy kalapács segítségével, ha a kis ember nem válaszol a kérdésére. A leírás olyan festőire sikerült, hogy a kis ember tüstént elhatározta, hogy el-mondja, amit tud, vagyis hogy az illető öregember valószínűleg a Strängnäs felé tartó busszal távozott az állomásról. Hogy valamilyen táskát is vitt-e magával, azt nem tudja megmondani, neki ugyanis nem szokása a leskelődés.

A kis ember elhallgatott, hogy lássa, mennyire elégedett az ifjú a válaszával, és nyomban eldöntötte, jobb, ha további információkat is közöl vele. Elmondta, hogy Malmköping és Strängnäs között tizenkét megállóhely van, és az öregember természetesen bármelyiken leszállhat. Hogy melyiken, azt csak a busz sofőrje tudná megmondani, aki a menetrend szerint legközelebb a tárgynapon este 19.10-kor áll meg Malmköpingben, visszafelé úton Flenbe.

Az ifjú ekkor leült a sajgó fülű, rémült kis ember mellé.

– Gondolkodnom kell – mondta.

És gondolkodott. Azt gondolta, hogy a sofőr mobilszámát könnyűszerrel kipréselhetné a kis emberből, aztán felhívhatná a sofőrt, és elmondhatná neki, hogy az öregember bőröndje lopott holmi. Így azonban fennáll a lehetősége annak, hogy a sofőr értesíti a rendőrséget, amit az ifjú el akart kerülni. Ennyire voltaképpen nem is volt sürgős a dolog, mivel az öregember ugyancsak rozogának látszott, és egy ekkora bőröndöt csak vonattal, busszal vagy taxival bírna továbbvinni Strängnäsből. Újabb nyomokat hagyna tehát maga után, és mindig lehetne találni valakit, aki a fülén lógva el szeretné mondani, a vénség merre ment tovább. Az ifjú bízott magában, abban a képességében, hogy mindenkit rá tud beszélni arra, hogy elmondja, amit tud.

Miután befejezte a gondolkodást, elhatározta, hogy megvárja a szóban forgó busz érkezését, és minden felesleges udvariasságot mellőzve megismerkedik a sofőrjével.

A döntés meghozatala után az ifjú ismét felállt, és elmagyarázta a kis embernek, mi történne vele, a feleségével, a gyermekeivel és az otthonával, ha elmondaná a rendőrségnek vagy bárki másnak azt, ami történt.

A kis embernek nem volt se felesége, se gyermeke, a két fülét és a férfiúi szerszámát mégis szerette volna többé-kevésbé épségben megőrizni. Úgyhogy közalkalmazotti becsületszavát adta, hogy egy árva mukkot sem fog szólni senkinek.

Ígéretét egészen másnapig meg is tartotta.

***

A kétfős kutatócsapatok visszatértek az idősek otthonába, és elmondták, mit láttak. Pontosabban azt, hogy mit nem láttak. A polgármester semmiképp nem akarta értesíteni a rendőrséget, és alternatív megoldásokon törte a fejét, amikor a helyi újság riportere minden bátorságát összeszedve megkérdezte tőle:

– Polgármester úr, most mit kíván tenni?

A polgármester pár másodpercig hallgatott, majd ezt válaszolta:

– Értesítem a rendőrséget, természetesen.

Egek, mennyire gyűlölte a szabad sajtót.

***

Allan arra ébredt, hogy a sofőr barátságosan megrázza a vállát, és közli, hogy megérkeztek Byringe-állomás megállóhelyhez. A sofőr nyomban hozzá is látott a bőrönd letuszkolásához az első ajtón keresztül, s a bőröndöt Allan is követte.

A sofőr megkérdezte, boldogul-e egyedül is a bőröndjével a kedves utas, aki a maga részéről megnyugtatta, hogy miatta nem kell aggódni. Allan megköszönte a segítséget, és búcsút intett a busznak, amely folytatta útját az 55-ös országúton Strängnäs felé.

A délutáni napfény már nem bírt áthatolni az Allan körül álló magas fenyőfák lombozatán, és a vékony zakó és a posztópapucs nem sok védelmet nyújtott az egyre metszőbb hideg ellen. És sem a Byringe nevű helységnek, sem állomásépületének nem volt se híre, se hamva. Csak erdő, erdő, erdő, amerre a szem ellát. És jobb kéz felől egy keskeny, kavicsos út.

Allan arra gondolt, talán akad valami meleg ruha a bőröndben, melyet hirtelen felindulásból elhozott magával. De a bőrönd zárva volt, és csavarhúzó vagy más szerszám nélkül nem lehetett kinyitni. Nem volt más hátra, el kellett indulnia valamerre, mégsem maradhat az országút mellett, arra várva, hogy halálra fagyjon. Tapasztalatból tudta, úgysem sikerülne neki, hiába próbálná meg.

A bőröndnek a keskenyebbik oldalán volt egy fogantyúja, és ha annál fogva húzta, szépen gurult apró kerekein. Allan rövid, sietős léptekkel elindult az erdei úton, maga után húzva a kavicsokon billegő bőröndöt.

Pár száz méter után Allan elérkezett Byringe – minden jel szerint – néhai állomásépületéhez, mely egy elhagyott vasúti sínpár mellett állt.

Százéves létére bármilyen daliásan tartotta is magát, hamar elfáradt. Allan leült a bőröndre, hogy összeszedje gondolatait és maradék erejét.

Balra előtte állt az ütött-kopott, kétszintes, sárga állomásépület, melynek alul minden ablaka gyalulatlan deszkalapokkal volt beszögezve. Jobb felé a régen használaton kívül helyezett sínpár futott be nyílegyenesen annak az erdőnek a mélyébe, melyben Allan már jócskán benn járt. A növényzet még nem nőtte be teljesen a síneket, de látni lehetett, hogy ez már csak idő kérdése.

A fából ácsolt peron padlózata nem tűnt biztonságosnak. Szélső palánkján még mindig olvasható volt a nagybetűkkel felfestett felirat: „A vágányra lépni veszélyes”. Pedig a vágányra lépni egyáltalán nem veszélyes, gondolta Allan. A peronon járni viszont annál inkább. Ki az ördögnek jutna egyáltalán eszébe?

Hamar megkapta kérdésére a választ, mert az állomás korhadt ajtaja kinyílt, és kilépett rajta egy baseballsapkát, kockás inget, fekete mellényt és csizmát viselő, barna szemű, őszülő szakállú, hetvenes éveiben járó férfi. Láthatólag bízott a peron palánkjaiban, mert nem a lába elé nézett, hanem az előtte ülő öregemberre.

A baseballsapkás férfi megállt a peron közepén, és ellenséges tekintettel méregette a jövevényt. De mérge mintha megenyhült volna, amikor látta, milyen feltűnően rozoga emberpéldány hatolt be a birtokára.

Allan csak ült frissen lopott bőröndjén, nem tudta, mit mondjon, mégsem bírt megszólalni. Merőn nézte a baseballsapkás férfit, és várta, vajon mit fog elsőre mondani. Nem is kellett sokáig várnia. A férfi nem fenyegetően szegezte neki kérdését, inkább óvatosan.

– Hát te meg ki vagy? És mit keresel az én peronomon?

Allan nem válaszolt; nem tudta eldönteni, baráttal vagy ellenséggel van-e dolga. De arra gondolt, nem volna okos dolog vitába keveredni a közel és távol egyetlen emberrel, aki valamilyen meleg helyiség menedékét nyújthatná neki az esti hideg végleges beállta előtt. Ezért elhatározta, hogy igazat mond.

Úgyhogy Allan elmondta, hogy Allannak hívják, hogy pontosan száz éves, hogy a korához képest jó állapotban van, annyira jó állapotban, hogy éppen megszökött az otthonból, ahol lakik, s hogy útközben sikerült egy bőröndöt is ellopnia egy fiatalembertől, aki ennek most biztosan nem örül, továbbá azt is, hogy a térde jelenleg nincs csúcsformában, s ő maga voltaképpen örülne, ha ma már nem kellene többet sétálnia.

Allan, miután befejezte mondókáját, elhallgatott, és a bőröndön ülve várta az ítéletet.

– Nocsak, nocsak – mondta a baseballsapkás öreg, és elmosolyodott. – Egy tolvaj!

– És milyen vén – felelte Allan mogorván.

A baseballsapkás fürgén leugrott a peronról, és odament a százéves emberhez, hogy mintegy közelebbről is megnézze magának.

– Tényleg százéves vagy? – mondta. – Akkor biztosan éhes is lehetsz.

Allan nem fogta fel a logikai kapcsolatot a kérdés és a következtetés között, de éhesnek éhes volt. Úgyhogy megkérdezte, mit lehetne enni, és hogy az ajánlatban benne foglaltatik-e egy pohár ital is.

A baseballsapkás férfi a kezét nyújtotta, részben azzal a céllal, hogy bemutatkozzon, és megmondhassa, hogy Julius Jonssonnak hívják, részben pedig azért, hogy segítsen a vénembernek felállni. Azt is közölte, hogy segít bevinni Allan bőröndjét, hogy szarvaspörkölt lesz a vacsora, ha megfelel, és hogy ital minden körülmények között jár a vacsorához, mert az jót tesz a testnek és a térdnek is.

Allan nagy üggyel-bajjal felkapaszkodott a peronra. Térdfájása arra emlékeztette, hogy él.

Julius Jonsson már évek óta nem beszélt senkivel, voltaképpen örült a bőrönddel érkező vénség látogatásának. Egy kupica pálinka lett az orvosság az egyik térdre, egy másik kupica a másik térdre, aztán egy a fájós hátra, egy másik az elmerevedett nyakra, egy pedig arra szolgált, hogy étvágyat csináljon, az összes együtt pedig arra, hogy emelkedjen a hangulat és oldódjon a nyelv. Allan megkérdezte Juliustól, hogy miből él, s egy egész történet volt kérdésére a válasz.

Julius északon született, Strömbackában, nem messze Hudiksvalltól mint az Anders és Elvina Jonsson földműves házaspár egyetlen gyermeke. Napszámosként dolgozott a családi gazdaságban, ahol apja naponta elverte, mert azon a véleményen volt, hogy Julius semmire se jó. De amikor Julius betöltötte a huszonötödik évét, az anyja rákban meghalt, amit Julius nagyon sajnált, nem sokkal ezután pedig az apja belefulladt a mocsárba, amikor ki akart belőle menteni egy üszőt. Julius ezt is nagyon sajnálta, mert nagyon ragaszkodott az üszőhöz.

Az ifjú Juliusnak semmi tehetsége nem volt a földműveléshez (apjának e tekintetben tehát igaza volt), és ami azt illeti, kedve se volt hozzá. Eladta az egész gazdaságot néhány hektár erdő kivételével, amiről úgy gondolta, jó lesz majd öreg napjaira.

Azután elutazott Stockholmba, és két év alatt elverte minden pénzét. Majd visszatért az erdőbe.

Amikor a Hudiksvall és Vidéke Elektromos Művei közbeszerzési pályázatot írt ki ötezer darab villanypózna szállítására, Julius is beszállt az ajánlattevők közé. És minthogy ő nem akadt fent olyan részletkérdéseken, mint a társadalombiztosítási hozzájárulás vagy a forgalmi adó, megnyerte a tendert. Ráadásul egy tucat menekült magyar munkás közreműködésével sikerült is időben beszállítania a póznákat, és annyi pénzt kapott értük, amennyit még álmában sem látott soha.

Eddig minden rendben is lett volna, de a dolog úgy állt, hogy Julius kicsit kozmetikázta az ügyletet, mivel túl fiatal fákat kellett kivágatnia. A póznák egy méterrel rövidebbek lettek a megrendelt méretnél, és ezt senki nem vette volna észre, ha a helybeli gazdák nem éppen ekkor vásároltak volna maguknak arató-cséplőgépeket, más néven kombájnokat.

A Hudiksvall és Vidéke Elektromos Művei rövid időn belül az egész vidéket teletűzdelte póznákkal, és amikor eljött az aratás napja, egyetlen délelőtt folyamán huszonhat helyen szakította le az elektromos vezetéket huszonkét, különféle típusú, de újonnan vásárolt kombájn. Hälsingland tartomány jelentős területe heteken át áram nélkül maradt, az aratás megbénult, a fejőgépek leálltak. A gazdák eleinte a Hudiksvall és Vidéke Elektromos Műveit szidalmazták, de nem tartott sokáig, amíg haragjuk az ifjú Julius ellen fordult.

– Ekkoriban ritkán csendült fel a Hazatérő vidám földműves dallama a környéken, nekem elhiheted. Hét hónapig rejtőzködtem egy sundsvalli szállodában, amíg el nem fogyott a pénzem. Ne igyunk még egy kupicával? – kérdezte Julius.

Allan egyetértett a javaslattal. A szarvaspörköltet azután sörrel is leöblítették, és Allan annyira jól érezte magát, hogy már-már félni kezdett a haláltól.

Julius folytatta történetét. Miután Sundsvall központjában egy nap majdnem halálra gázolta egy traktor (melyet egy villámló tekintetű gazda vezetett), megértette, hogy a helybeliek pár száz évig nem fogják megbocsátani neki botlását. Székhelyet változtatott, és Mariefredben kötött ki, ahol egy ideig kisebb lopásokból élt, de hamar belefáradt a városi életbe, és sikerült megszereznie magának a byringei vasútállomás bezárt épületét abból a huszonötezer koronából, melyet egy éjszaka Gripsholm fogadójának páncélszekrényében talált. Így élt most itt az állomásépületben, lényegében állami segélyből, orvvadászatból, pálinkafőzésből és pálinkaárusításból, valamint a szomszédok valamilyen úton-módon hozzá kerülő értéktárgyainak eladásából. Nem örvend túlságos népszerűségnek a környéken, magyarázta Julius, mire Allan két harapás között válaszul azt motyogta, hogy ezt meg tudja érteni.

Amikor Julius javasolta, hogy „desszert” gyanánt hajtsanak fel még egy kupica pálinkát, Allan azt felelte, hogy az ilyesféle desszerteknek soha nem tudott ellenállni, de előtte szívesen felkeresné az illemhelyet, ha esetleg volna ilyen a házban. Julius felállt, s mivel sötétedni kezdett, meggyújtotta a mennyezeti lámpát, aztán kifelé mutatott, és azt mondta, az előszobában, a lépcsőtől jobbra található egy működő, vízöblítéses mellékhelyiség, egyszersmind kilátásba helyezte, hogy Allan pohara, mire visszatér, ismét tele lesz töltve.

Allan megtalálta a mellékhelyiséget, éppen ott, ahol Julius elmondása szerint lennie kellett. Pisilni kezdett, de mint máskor, most sem minden csepp jutott el rendeltetési helyére. Egyik-másik észrevétlenül a papucsára hullott.

A műveletnek nagyjából félidejében Allan meghallotta, hogy valaki jár a lépcsőn. Először arra gondolt – be kellett ismernie –, hogy Julius távozik el az ő frissen lopott bőröndjével. De a hang erősödött. Valaki felfelé ment a lépcsőn.

Allan rájött, hogy nem zárhatja ki a lehetőséget, hogy a behallatszó lépések egy cingár fiatalembertől származnak, akinek bozontos szakálla, hosszú, szőke és zsíros haja van, és farmerdzsekit visel, melynek hátán a Never Again felirat virít. Márpedig ha valóban ő az, nem volna tanácsos ujjat húzni vele.

***

A strängnäsi busz a menetrendben szereplő időpontnál három perccel korábban érkezett a malmköpingi buszállomásra. Utasok nem voltak rajta, a sofőr az utolsó megállóhely után erősebben rálépett a gázra, hogy elszívhasson egy cigarettát, mielőtt folytatja az utat Flen felé.

De alighogy a sofőr rágyújtott, előtte termett egy cingár fiatalember, akinek bozontos szakálla, hosszú, szőke és zsíros haja volt, és farmerdzsekit viselt, melynek hátán a Never Again felirat virított. A feliratot a sofőr e pillanatban ugyan nem láthatta, az azonban ennek ellenére ott virított a fiatalember dzsekijének hátán.

– Flenbe utazik? – kérdezte a sofőr kissé bizonytalanul, mert úgy látta, a fiatalemberrel valami nincs egészen rendben.

– Nem megyek Flenbe. És te sem – felelte az ifjú.

A négy óra várakozás a busz visszatérésére erősen próbára tette a fiatalember türelmét. Körülbelül kétórányi várakozás után ráadásul eszébe jutott, hogy ha azonnal szerzett volna egy autót, jóval Strängnäs előtt utolérhette volna a buszt.

A tetejébe rendőrautók jelentek meg a kisváros utcáin. A rendőrök bármelyik pillanatban becsörtethetnek a buszállomásra is, és megkérdezhetik a kis embertől a pénztárfülkében, mitől van annyira megrémülve, és mitől fordult ki helyéből a fülkéje ajtaja.

Amúgy sem értette, hogy kerülnek ide rendőrök. Főnöke, a Never Again vezére azt mondta, három oka is van rá, hogy éppen Malmköpinget választja a tranzakció helyszínének: először azért, mert közel van Stockholmhoz, másodszor azért, mert viszonylag jó a tömegközlekedése, harmadszor pedig azért – és ez a legfontosabb –, mert a törvény karja nem ér el odáig. Vagyis mert Malmköpingben nincsenek rendőrök.

Pontosabban: nem kellene, hogy legyenek, most mégis itt nyüzsögnek körülötte! Az ifjú két rendőrautót látott összesen négy rendőrrel, ami az ő szemében már nyüzsgésnek számított.

Először azt hitte, a rendőrök őt keresik. De ez csak akkor volna lehetséges, ha a kis ember beköpte volna, ennek lehetőségét viszont az ifjú kizárta. Miközben várta a buszt, nemigen akadt más dolga, mint hogy szemmel tartsa a kis embert; darabokra törte az irodai telefonját, és amennyire tudta, visszaakasztotta helyére a pénztárfülke ajtaját.

Amikor a busz végre megérkezett, és az ifjú látta, hogy nincsenek rajta utasok, nyomban elhatározta, hogy a sofőrrel együtt elrabolja.

Húsz másodperc alatt sikerült rábeszélnie a sofőrt, hogy forduljon meg a busszal, és ismét észak felé induljon útnak. Alighanem egyéni csúcs, gondolta magában az ifjú, miközben a buszon elfoglalta ugyanazt a helyet, melyen nem sokkal korábban a vénember ült.

A buszsofőr reszketett a félelemtől, és csak egy cigarettával sikerült úrrá lennie rajta. A buszon kétségtelenül tilos volt dohányozni, de az egyetlen törvény, melynek a sofőr pillanatnyilag engedelmeskedett, ott ült ferdén a háta mögött egy cingár fiatalember képében, akinek bozontos szakálla, hosszú, szőke és zsíros haja volt, és farmerdzsekit viselt, melynek hátán a Never Again felirat virított.

Útközben a fiatalember azt tudakolta, merrefelé ment a vén táskatolvaj. A sofőr elmondta, hogy az öreg egy Byringe-állomás nevű megállóhelyen szállt le, és hogy ez merő véletlenségből alakult így. Előadta a fordított logikájú jegyvásárlás történetét is az ötvenkoronással és a kérdéssel, hogy ez milyen távolságra elég.

Byringéről a sofőr nem sokat tudott azon kívül, hogy ezen a megállóhelyen ritkán száll le vagy fel valaki. Annyit hallott róla, hogy beljebb, az erdőben van egy bezárt vasúti állomásépület, onnan kapta a megállóhely a nevét, és hogy valahol a közelben kell lennie Byringe falunak is. Annál messzebb a vénember biztosan nem juthatott, vélekedett a sofőr. Nagyon öregnek látszott, a táska meg nehéznek, még ha kerekeken gurult is.

A fiatalember máris megnyugodott. Úgy döntött, nem hívja fel a főnököt Stockholmban, mert a főnök egyike volt azon keveseknek, akik még nála is jobban meg tudták rémíteni az embereket, pusztán szavakkal. Kiverte a hideg veríték arra a gondolatra, mit mondana a főnök, ha a bőrönd elveszne. Jobb előbb megoldani a problémát, és csak utána mesélni el. Most, hogy kiderült, hogy az öreg nem utazott egészen Strängnäsig, és onnan még tovább valahova, tudta, hogy hamarabb visszaszerzi a táskát, mint eleinte gondolta.

– Itt van – mondta a sofőr. – Ez Byringe-állomás megállóhely…

A sofőr levette lábát a gázpedálról, és lassan az út szélére gurult. Most akkor meg kell halnia?

Nem. Kiderült, hogy nem kell meghalnia. Csak a mobiltelefonjára várt ez a sors, az ifjú bakancsa alatt. Ezenkívül jó néhány, a rokonságát is érintő halálos fenyegetés hagyta még el a fiatalember ajkát, melyek abban az esetben válnának aktuálissá, ha a sofőr a rendőrséget értesítené ahelyett, hogy megfordulna a busszal, és folytatná útját Flen felé.

Az ifjú leszállt, a buszt és a sofőrt útjára engedte. Szegény sofőr annyira rémült volt, hogy nem mert megfordulni a busszal, hanem továbbment egészen Strängnäsig, ahol leparkolt a Trädgĺrdsgata közepén, sokkos állapotban berohant a Delia Hotel bárjába és gyors egymásutánban felhajtott négy pohár whiskyt. Aztán a pultos legnagyobb rémületére sírva fakadt. További két whisky után a pultos felajánlotta neki a telefon használatát, ha úgy érzi, valakit fel kellene hívnia. A sofőr erre újra felzokogott – majd felhívta az élettársát.

***

Az ifjúnak úgy rémlett, a kavicsos úton a bőrönd kerekeinek nyomát látja. Gyorsan rendezni fogja ezt az ügyet. Jó is, mert már kezd sötétedni.

Néha eszébe jutott, hogy előrelátóbb is lehetne. Most például itt áll egy erdőben, ahol hamarosan teljesen besötétedik. Akkor mit csinál?

Töprengésének az vetett véget, hogy amint felért egy emelkedőre, a távolban megpillantott egy ütött-kopott, sárga házat, melynek legtöbb ablaka be volt deszkázva. És amikor az emeleten valaki lámpát gyújtott, az ifjú csak azt mondta magában:

– Megvagy, vén gazember.

***

Allan hamarabb befejezte, amit csinált, mint ahogy tervezte. Óvatosan kinyitotta a vécé ajtaját, hogy jobban hallja, mi történik a konyhában. Nyomban megtudta, amit tudni szeretett volna. Allan felismerte az ifjú hangját, amint épp azt ordította Julius Janssonnak, hogy azonnal mondja meg, hol van „az a másik vén fasz”.

Allan előrelopózott a konyhaajtóig, a puha papucsában szinte teljesen hangtalanul. Az ifjú ugyanazt a fogást alkalmazta Julius két fülének megragadására, amit korábban a malmköpingi buszállomás alkalmazottján gyakorolt. Erősen rázta szegény Juliust, és közben továbbra is azt akarta kiszedni belőle, hogy Allan hol van. Allan azt hitte, az ifjú megelégszik azzal, hogy megtalálta a bőröndjét, amely ott állt a konyha közepén. Julius erősen grimaszolt, de láthatólag nem állt szándékában válaszolni a kérdésre. Allan látta, hogy az öreg fakereskedőt kemény fából faragták, és körülnézett a hallban, nincs-e ott valami megfelelő ütőszerszám. A lomok között többféle, fegyvernek alkalmas tárgyat is talált: feszítővasat, deszkalapot, rovarirtó sprayt és egy zacskó patkánymérget. Allan először a patkányméreg után nyúlt, de nem tudta kitalálni, hogyan vehetné rá az ifjút, hogy nyeljen le belőle egy vagy két evőkanálnyit. A feszítővas viszont túl nehéznek látszott egy százéves ember karjának, a rovarirtó pedig… nem, mégiscsak a deszka lesz a legmegfelelőbb eszköz.

Úgyhogy Allan jól marokra fogta fegyverét, és négy, korához képest bámulatosan gyors lépéssel kiszemelt áldozata háta mögött termett.

Az ifjú megérezhette Allan jelenlétét, mert abban a pillanatban, amikor az öregember ütésre emelte karját, elengedte Julius Jonsson fülét, és megfordult.

A deszka ütése pontosan a homloka közepén érte, egy másodpercig meredten bámult maga elé, majd hátraesett, és fejét beverte a konyhaasztal sarkába.

Semmi vér, semmi jajgatás, semmi. Csak feküdt a földön lehunyt szemmel.

– Szép találat – mondta Julius.

– Köszönöm – felelte Allan. – Hol a desszert, amit ígértél?

Allan és Julius letelepedett a konyhaasztalhoz, míg a hosszú hajú ifjú a lábuknál aludt a földön. Julius töltött, az egyik poharat átnyújtotta Allannak, a másikat koccintásra emelte. Allan is megemelte a poharát.

– Ez jólesett! – mondta Julius, miután a pálinka lecsúszott a torkán. – Gondolom, a táska tulajdonosához van szerencsénk?

A kérdés inkább megállapításnak hangzott. Allan tudta, itt az ideje, hogy bizonyos dolgokra részletesebb magyarázatot adjon.

Nem mintha sok mondanivalója lett volna. A nap eseményeinek nagy részét önmagának is nehezen magyarázta volna meg. Mindenesetre újra elmondta, hogyan távozott az idősek otthonából, hogyan került hozzá szinte véletlenül a bőrönd a malmköpingi buszállomáson, és hogyan motoszkált benne az aggodalom, hogy a fiatalember, aki most itt fekszik a földön eszméletlenül, a nyomára bukkan, és utoléri. Őszintén bocsánatot is kért azért, hogy Juliusnak most miatta ég és sajog a füle. De Julius szinte felháborodva utasította vissza bocsánatkérését, mondván, hogy az események végre egy kis színt vittek egyhangú életébe.

Julius visszanyerte tettrekészségét. Úgy vélte, ideje, hogy mindketten belenézzenek abba a bőröndbe. Amikor Allan közbevetette, hogy a bőrönd zárva van, Julius rászólt, hogy ne beszéljen hülyeségeket.

– Mióta jelent akadályt egy zár Julius Jonsson számára? – kérdezte Julius Jonsson.

De mindennek megvan a maga ideje, folytatta. Előbb azt a problémát kell megoldaniuk, amelyik itt fekszik a földön. Nem volna szerencsés, ha az ifjú ember felébredne, és ugyanott folytatná, ahol abbahagyta.

Allan javasolta, hogy kint, az épület előtt kötözzék egy fához, de Julius megjegyezte, ha felébred, és túl hangosan ordibál, meghallhatják a faluban. És noha a faluban alig egy tucat család él, valamiért mindegyik neheztel Juliusra, és ha lehetőséget kapnának rá, ebben a vitában bizonyára az ifjú pártját fognák.

Juliusnak jobb ötlete támadt. Benn a házban, a konyha mögött van egy fagyasztókamra, melyben az orvvadászatból származó szarvashúst szokta tartani. Jelenleg a kamra üres, a fagyasztó ki van kapcsolva. Julius nem szereti pocsékolni az elektromosságot, a fagyasztó rendkívül sokat fogyaszt. Lopja ugyan az áramot, a számlát a szomszéd Gösta, a Skogstorp tanya tulajdonosa fizeti, de áramot lopni csak mértékkel szabad, ha valaki az előnyös helyzetet sokáig fenn akarja tartani.

Allan megtekintette a fagyasztókamrát, és megállapította, hogy kitűnően megfelel zárkának, nem foglalják el benne a helyet felesleges kényelmi berendezések. Két méter széles és három méter hosszú, talán több is benne a hely, mint amennyit az ifjú megérdemel, de voltaképpen nincs okuk rá, hogy a fiatalembert felesleges gyötrelmeknek tegyék ki.

A két öreg nagy üggyel-bajjal bevonszolta az ifjút a zárkának kiszemelt helyiségbe. Miközben ráültették egy felfordított ládára, és hátát a falnak támasztották, az ifjú felnyögött. Úgy látszik, hamarosan magához tér. Jobb lesz, ha gyorsan kimennek, és gondosan rázárják az ajtót.

Így is tettek. Julius ezután feltette a bőröndöt a konyhaasztalra, megvizsgálta rajta a zárakat, lenyalta a villát, mellyel az imént a szarvaspörköltöt és a krumplit ette, és néhány másodperc alatt kinyitotta a zárakat. Magának a fedélnek a felnyitására Allant kérte meg, végtére is a bőröndöt Allan lopta el.

– Ami az enyém, a tiéd is – mondta Allan. – Fele-fele arányban osztozunk a zsákmányon, de ha volna benne egy pár cipő az én méretemben, azt lestoppolom.

Allan felemelte a bőrönd fedelét.

– A büdös életbe – mondta Allan.

– A büdös életbe – mondta Julius.

– Engedjetek ki! – kiáltotta egy hang a fagyasztókamrából.