TÓTH ESZTER ZSÓFIA

MURAI ANDRÁS

AVAGY

„HAGYJUK A SZEXUALITÁST

A HANYATLÓ NYUGAT

ÓPIUMÁNAK”?

LIBRI KIADÓ

BUDAPEST

© Tóth Eszter Zsófia, Murai András, 2014

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Olvasószerkesztő Lovas Anna

Borítóterv Somogyi Péter

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-415-6

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz videókat a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

Fiamnak, Sanyinak és édesapám, Tóth Lajos emlékének

T. E. Zs.

Barátaimnak

M. A.

Előszó

Délegyházi nudiststrand, NDK-s turistalányok a Balatonon, Postinor tabletta, botrányos szépségkirálynő-választás, pártfegyelmi félrelépésért, a K1 című film, az Ifjúsági Magazin Magánügyek rovata. Hívószavak, amelyek a szocialista időszak szexualitását juttatják eszünkbe. Noha a könyvben szereplő témák és nevek segíthetnek az emlékek előhívásában, a közös múlt felidézésével a szándékunk korántsem a nosztalgia felébresztése.

A könyv témáinak hátterét a szocialista erkölcs, illetve az a Kádár-kori hivatalos álláspont adja, hogy a szocialista ember nevelhető, és nevelése – akár szexuális téren is – társadalmi feladat, tehát közügy: ennek fényében idézzük fel a testiségről, a párkapcsolatokról és a szexualitásról szóló közbeszédet. A fejezetek témáit korabeli újság- és folyóiratcikkek,{1} szociográfiák, filmek és tudományos munkák, valamint interjúk felhasználásával mutatjuk be, és bízunk benne, hogy ezáltal láthatóvá válik a nyilvános és a nem nyilvános szféra határainak folyamatos alakulása is az 1960-as évek közepétől a rendszerváltásig.

Közbeszéd alatt olyan szóhasználatot és jelentésük mezejét értjük, amely egy téma, társadalmi probléma nyilvános megbeszélésekor kialakul, illetve rendelkezésre áll.{2} A közbeszéd a Kádár-rendszerben sem homogén, egy-egy téma többféle kifejezéskészletét találjuk, így a szexualitás tematizálásában például létrejött és elfogadottá vált egy bizonyos kifejezéskészlet a tudományos diskurzus sajátos kontextusában csakúgy, mint az ismeretterjesztő/felvilágosító irodalomban{3} vagy a különböző művészeti ágak területein. A közbeszéd különböző formáiból kitűnik a „szocialista modern társadalom” kialakításának igénye. A köz ügyeinek az aktív tárgyalása, a nézőpontok ütköztetése, kötetbe foglalása tette lehetővé, hogy a felszínen a szocialista rendszer önmagáról a modern társadalom képét alakítsa ki. Olyan modern társadalomét, amely arra buzdít, hogy közös erővel, a magánemberek nyilvános hozzászólásaival és az értelmiségi „okoskodókkal” együtt kerüljenek megvitatásra közös dolgaink, például a házasság intézménye, az ifjúság szexuális felvilágosítása vagy éppen a nudizmus lehetősége – miközben épp a témák és megszólalók körének szabályozásával kontrollálta a hatalom a nyilvánosság határait. Kérdéses persze, hogyan befolyásolták ezek a szövegek a normáknak megfelelni vágyó vagy éppen annak elvárásait áthágni készülő állampolgár mindennapjait.

Reményeink szerint a könyvből kirajzolódó – korántsem teljességre törekvő – kép segít az elsődleges emlékezet személyes élményeit kiegészítve, a szocialista rendszerhez való ironikus vagy épp nosztalgikus viszonyunkat tovább árnyalni, a fiatalabb generáció számára pedig ez az áttekintés is hozzájárulhat a Kádár-kor másodlagos emlékezetének kialakításához.

I.

SZEX ÉS POLITIKA

Abortuszdiskurzusok és népesedéspolitikai viták a Kádár-korszakban{4}

Hogyan jelent meg az abortusz és a nők helyzetének témája a korabeli magyar nyilvánosságban? A párthatározatok és korabeli sajtóforrások (a Nők Lapja és az Ifjúsági Magazin cikkei) alapján azt mutatjuk be, hogyan kapcsolódott össze a népesedéspolitika, a különböző fogamzásgátló módszerek elterjedése és a fogyó népesség láttán a közbeszédben a nemzethalál vízió.

A szocialista időszak sajtójában a vitáknak kiemelkedő szerepük volt. Az előtérbe helyezett és folyamatosan hangsúlyozott társadalmi párbeszéd, valamint a folyóiratok nevelő szándéka, a helyes irány megmutatása az abortuszra és népesedéspolitikai kérdésekre is kiterjedt. Azért idézünk többféle cikkből és hozzászólásból, mert a viták struktúrája tükrözi a korszak hivatalos beszédmódjának stratégiáját: a tematikát, a megszólalók körét és a megszólalás módját. Az abortusz-témában a szakértő értelmiségiek, a népesedésvitában, mint később látni fogjuk, inkább az író értelmiségiek szólaltak meg. A népszerű lapok (pl. a Nők Lapja és az Ifjúsági Magazin) hasábjain megfértek egymás mellett azok a vélemények, amelyek a nők egyenjogúságát és munkavállalását, vagy ezzel szemben a családban betöltött szerepük fontosságát és bérmunkavállalásuk másodrendűségét hangsúlyozták, ugyanakkor a vitazárók és összegzők a hivatalosan elvárt álláspontot nyilvánították követendőnek.

Az elemzés középpontja a gyermekgondozási segély (gyes) 1967-es bevezetése és az 1973-as népesedéspolitikai határozat. Az 1960-as évektől meghatározó téma volt, hogyan érhető el a népesség áhított növekedése. A gyes bevezetése, illetve a határozat előkészítése népesedéspolitikai vitákat gerjesztett, amelyek magukkal hozták az abortusszal kapcsolatos vélekedések változásait is. Nem mellékesen, ekkor vezették be a hormonális fogamzásgátló tablettákat (az Infecudint 1967-ben, a Bisecurint 1971-ben),{5} amelyek forradalmasították az addig leggyakrabban a megszakított közösülésen alapuló védekezést, igaz, elterjedésük legalább egy évtizedbe telt.{6}

Népesedési viták

A népesedéspolitikai viták nyitányának tekinthetjük Bor Ambrus írását, mely a Kortárs 1963. májusi számában jelent meg. A téma hozzászólóit jellemezte a magyar közéletben hagyományosnak számító népi-urbánus megosztottság. A népiek a hagyományok tiszteletére, a közös nemzeti célokra hívták fel a figyelmet, és ők fogalmazták meg a nemzethalál vízióját is. Talán a leghíresebb népesedéspolitikai vita, az „Éljünk magunknak?” Fekete Gyula író nevéhez köthető. A Nők Lapja hasábjain folytatott sajtóvita kötetben is megjelent.{7}

Már közvetlenül a gyes bevezetésekor is felmerült számos olyan probléma az első hatásvizsgálatok tanúsága szerint, amely aztán az egész korszakban jellemző maradt. A gyes a 3/1967. számú Kormányrendelettel lépett életbe. Bevezetésének hatásairól országos felmérést végeztek. A 19 megyei nőtanács és a családvédelmi osztályok dolgozói jelentést készítettek az MSZMP Agitációs és Propaganda Osztályának 1967-ben.{8} A jelentés szerint megnőtt a téeszekben a tagfelvételt kérő nők száma. Ennek elsőrendű oka az volt, hogy a gyermekgondozási segélyt így igényelhették. Azonban több megyéből jelezték, hogy a rendelet hatására a szülőképes korú nőket nem szívesen vették fel a rájuk vonatkozó kedvezmények miatt. Szolnok megyében a nőtanácson belül anya- és gyermekbizottságot hoztak létre, Bács megyében az örökbefogadási kedv növekedését jelezték. A gyermekgondozási segély a legnépszerűbb az erős fizikai munkát végzőknél, az 1000–1200 Ft havi fizetésűeknél, a három műszakban dolgozóknál, a vidékről bejáróknál, a textiliparban, a ruhaiparban és a kereskedelemben dolgozóknál volt. A bedolgozók, 4–6 órában foglalkoztattak nehezményezték, hogy rájuk nem vonatkozott a rendelet. Így azok a fiatalkorúak sem kaphatták meg a segélyt, akik 6 órában dolgoztak a rájuk vonatkozó törvényi előírásoknak megfelelően. Ahhoz, hogy gyermekgondozási segélyt kaphasson valaki, legalább 120 munkanapot kellett dolgoznia, amit nehezen teljesítettek a téeszdolgozók, mivel a gépesítés előrehaladtával, a gyomirtás bevezetésével sok helyütt nem is volt ennyi munka. A rendelet hatására kialakult munkaerőmozgás nem várt negatív következményekkel járt. Például olyan községekben, ahol szakképzettséghez kötött munkát (gyógyszerésznő, védőnő) egy nő látott el, nehéz volt helyettesíteni, ahol tömegesen volt szükség fiatal női munkaerőre, így a textiliparban, ott vidéki toborzással próbálták orvosolni a munkaerőhiányt. Azért, hogy az anyák otthon ne unatkozzanak, délelőtti, a nők számára érdekesnek tartott tévéadásokat terveztek bevezetni és a Nők Lapjában a témával kapcsolatos cikkeket megjelentetni. Javasolták, hogy az üzemek tartsák fenn a kapcsolatot a kismamákkal, a Vöröskereszt szervezzen anyaklubokat.

A terv majdnem egy évtizeddel később meg is valósult: a gyárakban a Munkaügyi Minisztérium Irányelve nyomán{9} is ún. kismama-találkozókat szerveztek. A Budapesti Harisnyagyárban például rendszeresen meghívták a kismamákat, a gyesen otthon levő anyukákat brigádrendezvényekre, ahol kóla és teasütemény mellett beszélgettek, „gyönyörködtek egymás gyermekeiben”, vagy gyermekvetélkedőt szerveztek és rajzfilmeket vetítettek.{10} Bár a gyári lap tudósításaiban erről nem írtak, a munkásnők fényképeinek tanúsága szerint ezek a „rendezvények” bulikká alakultak, ahol táncolni is lehetett.

Az 1973-as népesedéspolitikai határozat{11} célja általánosságban a népesedési helyzet javítása volt, amelyet a gyermekes családok fokozott anyagi támogatásával, a nők és a születendő gyermekek egészségének hatékonyabb megóvásával és az egészségügyi családtervezési ismeretek oktatásának bevezetésével véltek megvalósíthatónak. Felemelték a két gyermek után járó családi pótlék és a gyermekgondozási segély összegét. Egységesen 2500 Ft-os babakelengye-juttatást vezettek be, és a gyermek hatéves koráig növelték a gyermekápolási táppénz időtartamát. A határozat kimondta, hogy a szakszervezeti beutalóknál előnyben kell részesíteni a többgyermekes családokat, és biztosítani kell, hogy a gyermekápoláshoz szükséges alapvető cikkek a megfelelő mennyiségben és minőségben rendelkezésre álljanak. A házasulandóknak orvosnál kellett részt venniük családtervezési tanácsadáson, aki oktatásban részesítette őket a megfelelő fogamzásgátló módszerekről. A határozat ideális családmodellnek a háromgyermekes családot tartotta.{12}

Klinger András demográfus 1980-ban publikált cikkében úgy vélte, hogy a népesedéspolitikai határozat azért nem tudta beváltani a hozzá fűzött reményeket, mert az olajárrobbanás begyűrűzése nyomán az áremelkedések hatására a gyermeknevelésre fordított állami támogatások összegeit felemésztették a korábbi életszínvonal fenntartására irányuló erőfeszítések.{13} És akkor még nem is esett szó egy szintén nem várt lelki jellegű hatásról: a gyes-betegségről.{14}

A fogyó magyar népesség, a nemzethalál-vízió témája az Új Ember 1980. július 22-i számában bukkant fel: a cikk írója úgy jelenítette meg a helyzetet, hogy háromévente annyival csökken a magyar népesség, mint amennyi ember a Don-kanyarban halt meg: „1958 után 16 évig 700 ezerrel kevesebb gyerek született, mint az előző 16 évben, amelyben benne vannak a háborús esztendők is. Tehát a népesség szintentartásához képest ez a negatívum öt Don-kanyart jelentett”.{15} Így a nemzeti identitás szempontjából is kiemelkedő jelentőségű katasztrofális eseményt kötötte össze a jelen magyar lakosainak felelőtlenségével, amennyiben nem gondoskodnak megfelelő számú utódról. A jelenségnek történelmi okait keresve a cikk szerzője ezt írta: „Kovács Imre már A néma forradalom bevezetőjében 1937-ben megjósolta a magyarság fogyását.” E cikk tekinthető egy sorozat nyitányának is, amelyet számos hasonló hangvételű írás követett a korabeli napisajtóban.{16}

Varga Domokos Népesedési gondok című 1981-es vitaindítójában az Élet és Irodalomban{17} statisztikai adatokat idézett: a születésszámok mélypontja az 1962-es év volt (130 ezer újszülött){18}, a csúcsa pedig 1975 (194 ezer újszülött).{19} Az Élet és Irodalom vitáját általánosságban úgy jellemezhetjük, hogy a magyar szellemi életben ekkor már hagyományosnak mondható törésvonal mentén oszlottak meg a vélemények: „a népi felfogás hívei ütköztek a nemzeti kérdés iránt érzéketlenebb szerzőkkel”.{20} A vita során a hozzászólások csoportosíthatóak abból a szempontból is, hogy áhított célnak a „több legyen a magyar” vagy a „jobb legyen az életminőség” lebegett a hozzászóló előtt.{21} A történeti demográfus Kováts Zoltán a magyar történelem négy hullámvölgyéből vezette le a népességfogyást: szerinte az első törést az első világháború okozta: a 250 ezer hősi halott miatt kb. 500 ezer születés maradt el. A második hullámvölgy az 1930-as évek közepén volt, a harmadik pedig 1956-tól 1973 decemberéig.{22} A születések száma átmenetileg növekedett 1973 decemberétől 1975 augusztusáig, akkor kezdődött a negyedik hullámvölgy. Kulcsár Kálmánnal egyetértve Kováts azt is feladatnak tartotta, hogy a népesedési tendenciák történelmi okait a társadalom elé tárják. Hatvani Dániel hozzászólásában azzal érvelt, hogy az 1960-as évek elején a magyar társadalom megszokta a viszonylagos jólétet, és nehezebben ad alább, borzadva gondol a szegénységre. Ami – és itt a nemzeti identitás egyik kulcsmotívumához, a népdalkincshez nyúl vissza – népdalainkban nemcsak a „szolgaerkölcs és a meghunyászkodó kutyaalázat szinonimája, hanem a sorssal való hetyke szembenézésé, a helytállásra és kiállásra biztató kurázsié.”{23}

Tamás Pál hozzászólása szerint az Élet és Irodalom-vita résztvevőinek a népesedéspolitikai témáról két dolog jut leggyakrabban eszébe: a szociálpolitikai és a nemzethalál-vízió.{24} A szociológus azt hangsúlyozta, hogy szerinte nem „sajátos magyar sors” a népességfogyás, hanem a „társadalmi és gazdasági korszerűsödés világszerte szembetűnő, szerves kísérőjelensége”.

A népesedéspolitikai kérdések vitatása, megfelelőnek tartott megoldás keresése végigkísérte az egész időszakot. Többek között a Politikai Bizottság 1984. augusztus 28-i ülésén ismét tárgyalta a hosszú távú népesedéspolitikai koncepció kérdéseit.{25} A Magyar Nemzet hasábjain 1986 májusában és júniusában is visszatértek a kérdésre. A népesség fogyását nemzethalálban vizionáló viták a rendszerváltással sem nyugodhattak meg.

{1} A legtöbb fejezetben a Nők Lapja és az Ifjúsági Magazin írásait elemeztük. A Nők Lapja 1949-ben indult családi hetilap, amely a Kádár-rendszer vezető női magazinja volt, a ’70-es évek végére közel hétszázezer előfizetővel. Ugyanebben az időben az 1965-ben indult havilap, az Ifjúsági Magazin a háromszázezres példányszámot is elérte. (A jegyzetekben a továbbiakban NL és IM.)

{2} Becskeházi Attila: Szociológia és társadalomdiskurzus. Budapest, 1992, Scientia Humana, 116.

{3} A számos könyv közül most csak néhány példa: Buda Béla: A szexualitás modern elmélete. Budapest, 1972, Tankönyvkiadó; Kemény István szerk.: A szexuális élet szociológiája. Budapest, 1972, Közgazdasági és Jogi; Dr. Veres Pál: Beszélnünk kell róla.Budapest, 1982, Ifjúsági Lapkiadó Vállalat. A Ludas Matyi szatirikus hetilap pedig karikatúrái miatt már az 1970-es évektől kvázi szocialista erotikus lapként is funkcionált.

{4} E fejezet egy része a Patent Jogvédő Egyesület (Patriarchátust Ellenzők Társasága) felkérésére készült.

{5} 1972 végéig a 17–49 éves nőknek a 10%-a szedett fogamzásgátló tablettát. MOL-M-KS MSZMP PB. 288. f. 5/604. őe. Jelentés a Politikai Bizottságnak népesedési helyzetünkről, népesedéspolitikai feladatainkról. MSZMP KB Tudományos, Közoktatási és Kulturális Osztály, Agitációs és Propaganda Osztály, Gazdasági Osztály, 30.

{6} Horváth Sándor: A kapu és a határ. Mindennapi Sztálinváros. Budapest, 2004, MTA Történettudományi Intézet, 104–106.

{7} Fekete Gyula: Éljünk magunknak? Budapest, 1972, Szépirodalmi. Kritikája: Pozsgai Imre: Értekezés a módszerről. Megjegyzések egy levélgyűjteményről és egy tanulmányról. Népszabadság, 1972. július 2., utána vita a Világosságban és a Kritikában, illetve az Élet és Irodalomban. Lásd Zöldi László: Az ÉS vitái. Az Élet és Irodalom 3 évtizede. Budapest, 1987, Múzsák, 130–131.

{8} MNL-M-KS 228-22/1967. 6. őe. MSZMP Agitációs és Propaganda Osztály iratai. A gyermekgondozási segély bevezetésének tapasztalatai.

{9} Iránymutatás a vállalatok, egyéb gazdálkodó egységek és tanácsok számára a gyermekgondozási szabadságon levő, segélyben részesülő anyák fokozottabb segítésére. Magyar Közlöny, 1976. január 30. „Fontos feladat a gyermekgondozási szabadságon levő anyával a kapcsolattartás erősítése. Ennek formái lehetnek például a termelési tanácskozásokra, családi ünnepekre, kulturális és sporteseményekre való meghívás és a vállalati dolgozók személyes családlátogatása.” Idézi: Sulyok Katalin: Egy ország gyesen. Budapest, 1979, Kozmosz Könyvek, 197–198.

{10} A kismama-találkozókkal kapcsolatos cikkek: Harisnyagyári Dolgozó, 1972. október 12., 3.; 1974. augusztus 29., 3.; 1974. szeptember 12., 3.; 1975. december 4., 1.; 1976. október 7., 3.; 1976. október 21., 2.; 1977. május 19., 3.; 1976. szeptember 22., 4.; 1981. március 5., 4.; 1983. január 6., 2.

{11} 1043/1973. (X. 18.) minisztertanácsi határozat a népesedéspolitikai feladatokról.

{12} A határozat előkészítése során a Politikai Bizottság 1973. február 13-án tárgyalta a népesedéspolitikai feladatokat. MNL-M-Ks MSZMP PB. 288. f. 5/604. őe.

{13} Zöldi i. m. 132.

{14} Erről részletesebben lásd Tóth Eszter Zsófia: Kádár leányai. Budapest, 2010, Nyitott Könyvműhely, 147–169.

{15} Szerdahelyi Csongor: Háromévente egy Don-kanyar. Új Ember, 1980. július 22.

{16} Csökken a szülési kedv, nő a halálozás. Népszava, 1981. június 2.; Népesedéspolitikáról, viszonylag higgadtan. Magyar Nemzet, 1981. június 7.; Miért fogyunk? Petőfi Népe, 1982. május 6.; Megszűnni vagy megmaradni? Magyar Hírlap, 1982. május 12.; Dagály után apály. Délmagyarország, 1982. július 6. Idézi: Zöldi i. m. 132.

{17} Élet és Irodalom, 1981. november 14.

{18} MNL-M-KS MSZMP PB. 288. f. 5/604. őe. Jelentés a Politikai Bizottságnak népesedési helyzetünkről, népesedéspolitikai feladatainkról. MSZMP KB Tudományos, Közoktatási és Kulturális Osztály, Agitációs és Propaganda Osztály, Gazdasági Osztály.

{19} Idézi: Zöldi i. m. 134.

{20} Uo. 136.

{21} Uo. 138.

{22} Kováts Zoltán: Ahogy a történeti demográfus látja. Élet és Irodalom, 1982. január 15., 5.

{23} Hatvani Dániel: Fogyasztói gondok. Élet és Irodalom, 1982. január 29., 5.

{24} Tamás Pál: Demográfiai hadiállapot. Élet és Irodalom, 1982. február 19., 5.

{25} Jelentés a hosszú távú népesedéspolitikai koncepcióban megfogalmazott fő feladatokról, a tervezett intézkedések fő irányairól. MNL-M-KS 288. f. 5/919. őe. MSZMP PB 1984. augusztus 28.