GARÁZSMENET

FEHÉR RENÁTÓ

VERSEK

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Fehér Renátó, 2014

Felelős szerkesztő Szegő János

A borító a Fortepan gyűjtemény fotójának (adományozó: Indóház) felhasználásával készült

ISBN 978-963-14-3215-2

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

HATÁRSÁV

Vasutasok és pedagógusok szerelme,

nemzedékeken át,

a nyugati határsáv egy rövid szakaszán.

Példának mindig szorgalmas munka,

örökségnek jobbra vezérlő kudarc,

mozgásképtelen gerincesség.

Mindegyikük jó katolikus:

sehol egy öngyilkos, se megesett lány, se alkoholista.

Csak kioktató, kisemberi dac, amire

nincs indok vagy mentség.

Mert a család csak élt, mintha lenne Isten.

Én meg magamtól tanultam, hogyan higgyek benne,

és vagyok az első, aki belekérdez

a megszakíthatatlannak hitt történetekbe,

az első, aki kíváncsi az apró részletekre,

légvételekre, horkolásokra, köhögésekre.

Mert nem lehet úgy élni, hogy jól van, ami van,

hogy minden megoldódik majd az együttsírástól.

Én olyan mondatokon szoktam a beszédhez,

amiket lánykéréseken mondani kell.

Mintha másnapra úgyis mind meghalnánk,

és végre nem kéne szeretni tovább.

Ilyesmire nincs bennük semmi mértéktartás.

Ezt zsarolták belém. Ezen vesztek rajta.

És hétvégenként hiába zokogják a levesbe:

első a család. Én válaszul

megesküszöm Istenre, hogy nem látnak többet.

AMIT KOVBOJOSNAK HÍVOTT

Végrendeleteit a fürdőszobacsempére írogatta fel.

Másnap, mikor kitisztult, pucéran beguggolt

a kádba és aktualitás hiányában

próbálta az egészet lemosni.

Vasárnap délutánonként az ölébe ültetett

és elszendergett a hintaszékben,

pedig ő nem tűnt vevőnek az ilyen nyugdíjas-alkura.

Az ORF 1-en közben ment a western,

amit kovbojosnak hívott és közös élménynek szánt.

Én a számat harapva igyekeztem megfejteni,

vajon a lovak túlélők-e, mert akkor ló vagyok.

Az utolsó évek álmait végigüvöltötte.

Nem tudtam, hogy nyilasok, ávósok vagy

egészen mások üldözik,

de a végén, már vele együtt, bíztam a győzelmükben.