Kiss Tibor Noé

Aludnod kellene

MAGVETŐ
BUDAPEST 2014

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Kiss Tibor Noé, 2014

Felelős szerkesztő: Szegő János
A borítót Szilágyi Lenke fotójának
felhasználásával Pintér József tervezte

ISBN 978 96 3143 208 4

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Első fejezet
Csak ez a mucsa

Nyílegyenes bekötőút vezetett a telepre. Az út szélén valamikor jegenyefák álltak. Aztán Pongrácz Antal megszerezte a telepet, és azonnal kivágatta az összes jegenyét. Azóta csak a kukoricatáblák látszottak, néhány csenevész fa és egy ottfelejtett olajtároló. A bekötőutat szemét szegélyezte. Műanyag flakonok, nejlonzacskók, cigarettacsikkek, a gyerekek reggelente, iskolába menet mindent eldobáltak. A műanyag úgy csillogott, mint a víztükör, éjszaka szinte foszforeszkált. Aztán a nap mindent kiégetett. A végén nem maradt más, csak a gyűrött, megolvadt szemét. A nap kiszárította a bokrokat és a fűszálakat, még az emberi testeket is. A bőr pergamenszerűvé vált, egy érintéstől felszakadt.

Valahol a fűszálak között lapult Gulyás Feri műfogsora. Már a buszon is zavarta, nyomta az ínyét, miközben az ablaknak dőlve aludni próbált. Kivette a műfogsort a szájából, zsebkendőbe csomagolta, majd a táskájába csúsztatta. Mégis elhagyta. A zsebkendővel együtt kirántotta a táskából, miközben hazafelé gyalogolt. Csak a konyhában vette észre, hogy hiányzik. Beleharapott a parizeres zsömlébe, de nem volt mivel rágnia. Eltekert a kereszteződésig, hátha megtalálja. A harmadik kör után elfáradt. Azután már csak tolta maga előtt a biciklit, minden bokor alá benézett. Tologatta a biciklit, néha felült a nyeregre, megtekerte a pedált, gurult. Amíg be nem sötétedett.

•

A házsoron tíz egyforma épület állt egymás mellett. A házakat az állami gazdaság dolgozói számára építették. Konyha, kamra, padlás, tornác. A két szoba között cserépkályha, a fürdőben bádogkád, angolvécé, félkomfort. A házsorral szemben kiserdő, a közepén rét, az egykori futballpálya. Ott rendezték az állami gazdaság csapatainak bajnokságát. A tehenészek a traktorosok ellen, a pálya szélén száz ember. Gulyás Feri lőtte a legtöbb gólt. Ismerte az összes fűcsomót, pontosan tudta, hol vannak a legnagyobb gödrök.

A pályára csak két rozsdásodó vaskeret emlékeztetett. A gaz lassan a futballkapukat is benőtte. Üresen állt a víztorony udvara, a mázsáló bódéja, kitört ablakokkal, neoncsövek csonkjaival. Üresen álltak a hangárok és az istállók. A bolt még üzemelt, Pongrácz Antal naponta kétszer kinyitotta fél órára. Működött a szenvedélybetegek intézete is, a kiserdő melletti kétszintes épületben. Az intézet lakói pizsamában, papucsban járkáltak körbe az udvaron. Ha elfogyott az erejük, nekitámaszkodtak a kerítésnek, vagy leültek a bolt előtti padra. Néhányan a telepre is kimerészkedtek. Lépteik bizonytalanok voltak, bőrük sárgásbarna, szemük színtelen. A cigarettát kézzel sodorták, a bort műanyag pohárból itták. Az első adagot kora reggel kapták meg a kerítésen túlról. Elbújtak a gázpalacktároló mögött, reszkető kézzel sorakoztak fel a drótkerítésnél. A bort Pék Laci hozta nekik a faluból. Ötven forintért két decit adott, ezzel mindenki jól járt.

•

Gulyás Feri földhöz vágta a zseblámpáját, káromkodott. Belelépett egy pocsolyába. A házsor előtti földút tele volt víztócsával. A telep lakói harminc évvel ezelőtt kérvényezték először, hogy aszfaltozzák le az utat. Csak kétszázötven méter az egész, kiabálta az öreg Gulyás a tanácsháza előtt. Alig tudták betuszkolni a Moszkvicsba. Néhány hónappal később megjelent a telepen két földmérő. Leszúrták az agyagos talajba a támasztékokat, jegyzeteltek, mértek, megittak egy kevertet a boltban, majd eltűntek. Senki sem látta őket többé a környéken. Gulyás Feri tovább cuppogott a sárban. A varjú vitte el. Ezt fogja válaszolni Irénkének, ha megkérdezi, hová tűnt a fogsora.

A szomszédai bosszantották. Pék Laci konyhájában állandóan égett a villany, a redőnyön keresztül fénynyalábok szűrődtek ki a kertbe. Az udvaron fóliasátrak álltak, a szél tépte, zörgette a nejlont. Gulyás Feri néha aludni sem tudott a zajtól. Szokola Bandi kutyáját is alig tudta elviselni, az állat egész nap láncra verve feküdt a szemétkupac tetején. Álmában is hallotta az ugatását. Ha pedig kinyitotta a szemét, a kutya habzó szája jelent meg előtte. Vagy a teleszemetelt udvar. Hogy lehet így élni. Hullámpalát erősített a drótkerítésre, hogy ne kelljen látnia az eldobált üdítősüvegeket, a rozsdásodó mosógépet és az abból kinőtt bokrot.

…

Második fejezet
Szervusztok, gyerekek

Pék Laci az árokparton ült. Próbálta ledörzsölni a tenyeréről a gépolajat. Szerszámok, a kismotor alkatrészei hevertek körülötte, szanaszét szórva. Csapágyak, tömítések, fúvókák, minden olajban úszott. Még a pedálokat is lecsavarozta. A mázsálónál balra fordult, megkerülte a sorompót, de a kereszteződésig nem jutott el. A motor köhögni kezdett, majd leállt. Egy órán keresztül bütykölte, csak azután vette észre a halványuló csíkot a betonon. A nap nem szárította fel teljesen a nyomokat. Akkor már tudta, mit kell keresnie, rögtön meg is találta a parányi lyukat a tank fenekén. A benzin elszivárgott a tartályból.

Nem maradt más, csak az olaj, a tikkasztó forróság és valami rothadó bűz. Az aszfalt gőzölgött, a távolban egybeolvadtak a bokrok és a kukoricatáblák, az erdősáv vizenyősen reszketett, a vadles fejjel lefelé fordult. A domb eltűnt a látóhatárról, beleveszett a pusztába. A nap mindenből kiszívta az életet, elsárgult, elsivatagosodott a táj. Csak az árokparton, a kereszteződéshez közel csillant meg valami a fűcsomók között. Lehetett nejlonzsák vagy karóra számlapja, lehetett délibáb. A vibráló fényességből aztán előbukkant egy alak, biciklivel közeledett a kereszteződés felől. Dülöngélt, nyolcasokat írt le az úton. Szokola Bandi volt az, Pék Laci felismerte a piros baseballsapkájáról.

•

A telepen mindenki ivott, leszámítva Tatár Pistát és Gulyás Ferit. Az éjjeliőr egyszer csak nem kívánta többé az italt. Gulyás Feri viszont néha mindenét odaadta volna egy felesért, de vissza kellett fognia magát. A bőre alá ültettek egy kapszulát, ami akár meg is ölhette volna, ha iszik. A telepen legalábbis ezt beszélték. Még a nők is ittak. Az a néhány asszony, aki valamiért itt maradt. Tehetetlenségből, vagy mert elveszítette az eszét. Idegen nő évek óta nem érkezett a telepre, az asszonyok innen csak elmenekültek. Tatár Pista az őrbódéból látta, ahogy az éjszaka közepén végigbotorkálnak a bekötőúton, a kereszteződésnél általában várta őket valaki. Senkit sem tartott vissza. Neki a telepre érkező idegeneket kellett ellenőriznie, nem a távozókat.

A kiserdőben lassan kevesebb volt a fa, mint az elhajigált féldecis üveg. A gyerekek söröskupakok után guberáltak az intézet melletti szeméttelepen, azokkal gombfociztak. A boltban az alkohol fogyott a legjobban. Ha az ápolók sziesztáztak, az intézetiek Pongrácz Antalnál álltak sorba felesért. Reggelente tablettás bort kaptak Pék Lacitól. A faluból szállította nekik az étolajszínű, gumiszagú löttyöt. Akkor is megjelentek a kerítésnél, ha az ujjaik már lefagytak a hidegtől, reszketve húzták meg a műanyag poharat. Nem okoztak bajt senkinek, ritkán hangoskodtak vagy verekedtek. Egymást váltották a bolt előtti padon, összegörnyedve kuporogtak az intézet kerítésének tövében. Bánatos arccal néztek maguk elé, nehézkesen csoszogtak egyik helyről a másikra. Időnként meghalt közülük valaki, de ez sosem volt váratlan. Ismerték jól a haldoklók színét, a halál szagát. Ránéztek a másikra, és meg tudták mondani, hogy annak mennyi ideje van még hátra. Aztán csendben álltak a sír mellett. Azt találgatták magukban, hogy melyikük lesz a következő.

•

Pék Laci a negyedik házban lakott, egyedül. Nyolcéves volt, amikor az anyja elhagyta a telepet. Tizenöt, amikor a sufniban rátalált az apjára. Éjszaka odafagyott a vasszekrényhez. A faluban végezte el az általános iskolát, azután a telepen dolgozott. A Pongrácz Antaltól bérbe vett földeken fóliasátrakat állított fel, paprikát termesztett. Mindenki csak találgatta, miből volt rá pénze, de Pék Laci megtartotta magának a titkot. Nem sokkal az apja halála után talált egy bonbonosdobozt a padláson. Alig akart hinni a szemének, amikor kinyitotta, kötegekben álltak benne az ezresek. A takarékszövetkezetbe nem tette be a pénzt, azonnal híre ment volna, hogy van kétmillió forintja. Inkább felszedte a padlót a hűtőszekrény alatt, oda rejtette a dobozt. Aztán átkutatta a padlást, de nem talált mást, csak vetőmagos zacskókat, szovjet sakkújságokat és egy szamovárt.

A fóliasátrakat habzó szájú, korcs kutyák őrizték. A házak mögötti földeket éjszaka az emberek elkerülték, a kutyák mindenkit megtámadtak. Hajnalban aztán Pék Laci láncra verte őket, majd körbejárt a birtokon. Kora reggel megérkeztek a napszámosok, a telepen lakó lányokat dolgoztatta. Sokan nem szerették ezért, de a pénzét elfogadták. Egy darabig még elidőzött a fóliasátraknál. Leskelődött a kamaszlányok után, miközben azok a paprikát kötözték. A lányok nemegyszer rajtakapták, de nem szóltak senkinek. Volt, akinek még tetszett is a dolog.

Odavolt Szandráért. Órákig nézegette volna az izmos vádliját. A hegyes dudorokat a pólóján, a mellbimbóját. Gyakran álmodozott arról, hogy a lány éjszaka bekopogtat az ablakán. Elképzelte, hogy kibújik a ruhájából, és anyaszült meztelenül áll előtte. Álmában magáévá tette. Néha, éjszakánként még a lépéseit is hallotta a ház körül, de hiába szaladt ki az udvarra, Szandra sosem volt ott.

…

Harmadik fejezet
Ne csináld ezt

A bekötőutat nemrég jegenyesor szegélyezte. Aztán Pongrácz Antal kivágatta az összes fát, és eladta egy bútorgyárnak. Csak vastag, kör alakú tönkök maradtak az út szélén. Lapos, földbe süllyesztett betonbunkerek. Hamarosan belepi őket az aljnövényzet, nyomuk sem marad. Gyorsított. Gyűlölte a sivár bekötőutat, rá sem bírt nézni a lassan pusztuló csonkokra.

Nem látta a harmatcseppeket a fűcsomókon és a bokrokon, a korhadó fakérget, az elmaszatolódó évgyűrűket. Csak egy homályos foltot pillantott meg az árokpart alján. Hússzínű, hosszan elnyúló, mozdulatlan alakzatot, felrebbenő varjakat. A madarak lassan emelkedtek a magasba, nagy ívben köröztek az árokpart körül. Nem hallotta a varjak dühös károgását. Nem hallotta tisztán a vonósokat sem, a légkondicionáló búgása mindent elnyomott.

Tatár Pista ásítozva kevergette a kávéját az őrbódé előtt. Pongrácz Antal intett neki. Az éjjeliőr kutyája dühös ugatásba kezdett, ahogy elhaladt mellette a terepjáróval. Tatár Pista a botjához nyúlt, a kutya behúzta a farkát, elkotródott. Az autó ringatózott a betonon. Elhajtott a mázsáló mellett, a víztorony előtt megállt. Megvárta, amíg a zenekar tust húz, majd kikapcsolta a rádiót. Kiszállt a kocsiból. A varjak visszarepültek az árokpartra.

•

Pongrácz Antalék a telep utolsó házában éltek, a kert végénél kezdődtek a szántóföldek. A végtelennek tűnő puszta, néhány elszórt tanyával. Szeles időben a tanyákat teljesen betemette a por. A pornál csak a sár volt rosszabb. Mire hazagyalogolt a buszmegállóból, térdig csatakos lett. Az apja hiába írt kérvényt a tanácsnak, hogy aszfaltozzák le az utat, nem kapott választ. A munkagépek minden reggel a házuk előtt kanyarodtak ki a földekre, mély barázdákat vájtak a talajba. Az egyik traktor egyszer behajtott az udvarra. Keresztülgázolt a veteményesen, kidöntötte a barackfát. Csak akkor állt meg, amikor az öreg Tatár kizuhant a vezetőfülkéből. Bocsásson meg, nagyságos asszony, dadogta, majd elaludt.

Reggelente az anyja lágy tojást és citromos teát főzött. A haját kontyba kötötte, a köténye ragyogott a tisztaságtól. Vasárnaponként elbiciklizett a templomba, sokáig a reggeli imához is ragaszkodott. Vladák Janiék egyszer kihallgatták őket a konyhaablak alól. Egy darabig ültek a házfalnak dőlve, aztán kitört belőlük a nevetés. Átugráltak a kerítésen, majd elrohantak a kiserdő irányába. Mire Pongrácz Antal apja kiért a verandára, már csak a kiáltozásukat lehetett hallani a fák közül. Szétdúlt virágágyásokat, letört rózsabokrokat hagytak maguk után.

A háta mögött okostóninak gúnyolták, pedig csak megtanulta a leckét. Néha ügyetlennek tettette magát, akkor azért cukkolták. Nem mertek nekimenni, ketten sem bírtak volna vele. Futásban is csak Gulyás Feri volt jobb nála, a hosszú lábaival mindig lehagyta. De az apja szerint ez nem számított. Tanulnod kell, hogy elmehess innen, vissza a városba. A karosszékben ült, mögötte a könyvszekrény, telezsúfolva regényekkel, lexikonokkal, hanglemezekkel. A telepen csak az apjának volt lemezjátszója, esténként bekapcsolták. A telepre tévedő idegen szélfúvást, malacok röfögését és romantikus szimfóniák foszlányait hallotta volna. De a telepre soha nem tévedt egyetlen idegen sem. Kétféleképpen kerülhetett oda valaki. Hozták vagy küldték.

•

Pongrácz Antal a kastély mögött lakott, a kiserdő legszélén. Ha kiült a verandára, nem látta a telepet. A fák eltakarták előle a házsort és az intézetet is. Nem bánta, elég volt neki, hogy érzi a telep szagát. Átható bűz, már gyerekkorában menekülni akart előle. Gyűlölte a hajnali ébredést, a moslék szagát, a primitív vicceket. Aztán ő lett az állami gazdaság elnöke. Még annál is jobban gyűlölte a telepet, mint amennyire a telep lakói őt gyűlölték. Pedig Gulyás Ferivel gyerekkorukban együtt jártak horgászni. Bedobálták a vízbe a kukoricadarát, feltűzték a csalit, majd órákon keresztül üldögéltek a sötétbarnán kavargó, hínáros patak partján. Vele látott először női mellet. Vladák Jani anyját lesték meg fürdés közben a kisablakon keresztül. Felálltak egy rossz székre, de az összetört alattuk. Az öreg Vladák vasvillával kergette őket a víztoronyig, aztán földre rogyott, az arca elsápadt, a tüdeje sípolt.

Akkor változott meg minden, amikor a főiskoláról visszatért a telepre. Mintha idegenek közé küldték volna. Megszerezte a boltot, de reggelente alig várta, hogy bezárhasson, délután pedig gyakran ki sem nyitott. Elszorult a szíve, ahogy a kereszteződésnél a bekötőútra kanyarodott. Émelygett a gyomra az elviselhetetlen szagtól. Lassan a bőrébe ivódott. Akárhová ment, nem tudott szabadulni tőle. Nem tudott megszabadulni a hangoktól sem. A fejében visszhangoztak. Ne csináld ezt, ne csináld. Női hang volt, suttogó, elfúló női hang. Mindenhová követte. Hol a fürdőszobából, hol az anyósülés felől, hol az istálló irányából hallotta ugyanazokat a szavakat.

…

Negyedik fejezet
Így lesz a legjobb

Ugyanolyan nap volt, mint a többi. Mint amilyen az előző, az azt megelőző, és amilyen a következő is lesz. A nap felkelt, majd lement. Felhevítette a hangárok bordázott oldalfalait, az alumínium úgy hullámzott a melegben, mint egy tangóharmonika. Ha rákezdett a szél, a sorompó nyikorgott. Autók haladtak el az úton, a kereszteződés utáni kanyarban lassítottak. Az őrbódé előtt néha megjelent valaki a telepiek közül. Hol az egyik, hol a másik. Mozdulatlan képkockák. Bokrok a bekötőút mentén. A víztorony feszítőkábelei. Betonpad a mázsáló épülete mögött. Kérődző szürkemarhák a karámban.

Tatár Pista ott volt, amikor Pongrácz Antal kivágatta a jegenyefákat. A bekötőúton rönkszállító kamionok álltak. A munkások a szántóföldre döntötték a jegenyéket, a vastagabb ágakat ott fűrészelték le a fák törzséről. Éjszaka neki kellett vigyáznia a fatönkökre. Szürkületkor bekapcsolta az aggregátort. A gép zúgni kezdett, a fények felgyúltak a bekötőúton. Mintha a Nagykörúton korzózott volna, sörétes puskával a vállán. De csak a csonkokra aggatott villanykörtéket látta. A pusztítást és az ürességet. Milyen világ az, ahol valaki csak úgy eladja a mi jegenyefáinkat, dörmögte Gulyás Feri, miután az utolsó kamion is kifordult a kereszteződésből. Senki sem tudta a választ, csak söprögettek tovább. A szél a bekötőútról a telepre fújta a faforgácsot. A csonkokon kívül ennyi maradt a fasorból, nejlonzsákokba gyűjtött, porral, trágyával kevert szemét.

•

A telep első házában lakott, a kert végénél már a szántóföldek kezdődtek. Így legalább nem kellett mindennap végigmennie a házsor előtt. Az emberek az ablakból lesték egymást. Kiültek a verandára, céltalanul álldogáltak az úton. Fecsegtek, panaszkodtak. Ha kilépett a kertkapun, pár lépés után a kiserdő takarásába került. Elhaladt a bolt előtt, átnézett az intézetieken. A víztoronynál balra fordult, a karámok előtt megállt. A lovak odafutottak hozzá. A karámoktól már látszott az őrbódé.

Tatár Pista az ágyon feküdt, cigaretta lógott a szájából. Reggel jött haza a telepről, kora délutánig aludt. Félálomban hallgatta a rádiót. Híreket mondtak. A bemondónő rekedtes hangon beszélt. Nem volt kedve kinyitni a szemét. Úgyis csak a sötétség vette körül. Percekbe telne, amíg felismeri a tárgyak körvonalait. Az ágy végét, a ruhásszekrényt, az asztalt, a fotelt. A fehérre meszelt falat. Csukott szemmel feküdt az ágyon. Ébredés után bekapcsolta a rádiót, de a függönyt nem húzta el. Beleszívott a cigarettába. Aztán kivette a szájából, és leverte a hamut. A sötétben is beletalált a hamutartóba.

A másik szobában az anyja lélegzett, evett, ürítkezett. Nejlonlepedőn feküdt, a hátára fordítva. Barázdált arcán grimasz ült, az ajka rángatózott. A torkából időnként hangok törtek elő, halandzsázott, kántált, váratlanul törtek rá a rohamok. Tatár Pista már megszokta, az anyja évek óta nem tudott beszélni. Azt sem értette, ha hozzá beszélnek. Csak kifejezéstelen tekintettel nézett vissza rá, nem reagált a fájdalomra. Talán gondolatai sem voltak.

•

Gyűlölt iskolába járni. Fulladozott a klórszagú folyosókon és a levegőtlen tantermekben. Nem értette, miért kell irodalmat és matematikát tanulni. Verseket magolni, geometriával bajlódni, tigrisbukfencet vetni, énekelni. Nem akart barátkozni senkivel, Pék Lacin és Szokola Bandin kívül másokkal szóba sem állt. Reggelente együtt szálltak fel a buszra, a nagyszünetben együtt fociztak az iskolaudvaron. Aztán megszólalt a csengő, és minden kezdődött elölről. Alig múlt tízéves, amikor elhatározta, hogy nem megy be többé a faluba. Hetekig járta a környékbeli erdőket. A táskáját reggelente eldugta a telepen, csak egy saját készítésű nyilat vitt magával. Indiánnak képzelte magát, célba lőtt, őzeket cserkészett be. Egyszer aztán arra ért haza, hogy egy idegen autó áll a házuk előtt. A tanítónő ült a konyhaasztalnál. Az anyja a mosogatótálnak támaszkodott, szomorúan nézett maga elé.

Tatár Pistát leginkább a földrajzi atlaszok érdekelték. Szerette a térképeket, a girbegurba vonalakat, a színes ábrákat, jelöléseket. A bauxit narancssárga trapéz, Olaszország csizma, a régi Magyarország rántott hús. Mániákusan ismételgette magában a furcsán hangzó városneveket. És mennyi hegység, a domborzati térképek tele voltak sötétbarna foltokkal. Máskor a szavannákról ábrándozott. A majomkenyérfa és a zsiráf volt a kedvence, azt pedig el sem akarta hinni, hogy a busmanok csak az anyja mellkasáig érnek. A térkép szélén megtalálta a világ legeldugottabb településeit. Csoda, hogy nem estek le a földgolyóról. Csak egyvalamit keresett hiába az atlaszban, a telepet.

…

Ötödik fejezet
Aludnod kellene

Megjön a kedve, ha vár a keddre. Ezt dúdolgatta Szebeni Miska, miután leszállt az autóbuszról. A busz lassan elpöfögött a falu irányába, ő pedig ott maradt a kereszteződésben. Gyerekkorában szerette a reklámokat, akkor még nem kellett lehalkítani miattuk a tévét. Vállára vette a sporttáskát, az árnyéka minden mozdulatát utánozta. A feje a távolban feküdt, a bekötőúton. Alig kellett megmozdítania ahhoz, hogy imbolyogni kezdjen. Enyhén az oldalára billent, és a felsőteste máris eltűnt az útról. Biccentett, és a feje már ott sem volt. Begurult az árokpartra, a bokrok közé. Egy fej a bokrok között.

Ruganyosan lépkedett, a tornacipő talpába beépített légbuborékok szinte repítették. A cipőt tíz éve vette a lengyel piacon, de azóta is egyben volt, még a varrása sem szakadt el. A kereszteződés felől hűvös szél fújt, összehúzta a cipzárt a kardigánján, fejére húzta a kapucnit. Közeledett a telephez. Lótrágya, marhatrágya, vizeletszag, klórszag. Rozsdásodó rácsok, zsírfoltos üvegek. A kulcscsomó zörgése. Árnyak a folyosón, a kiserdőben. Az árnyak lassan változtak át emberi arcokká. Évekbe telt. Nehéz volt megszokni az intézetet, de mindent meg lehet szokni.

Menetrend szerint két autóbusz állt meg a kereszteződésnél, az egyik reggel, a másik délután. Ha egy busz ezen kívül csikorgó kerekekkel fékezett, Tatár Pista tudta, hogy idegen jön a telepre. De a sorompóhoz elég volt tizenöt perc múlva kimennie, onnan még akkor is csak a bekötőúton közeledő alak sziluettje látszódott. Most azonban nem idegen érkezett, ez Szebeni Miska napja volt.

•

A telepen lakók közül senki sem érintkezett szívesen az intézetiekkel. Együtt ácsorogtak a bolt előtt, időnként elcseréltek egymással néhány dolgot. Az ápoltak évente többször kaptak ruhacsomagot, de nem volt szükségük annyi nadrágra, cipőre. Mindenki pizsamában, papucsban járkált egész nap. Ha télen fáztak, két pár zoknit húztak a lábukra, magukra tekerték a pokrócot. Inkább alkoholra cseréltek mindent. Egy liter borért bárkinek odaadták a nadrágjukat, a bakancsokért még többet kaptak.

A sírok a kert végében emlékeztettek arra, hogy az intézet korábban öregek otthonaként működött. Később a gondozók a sírokra hordták a lehullott faleveleket, már csak a fejfák látszottak ki a rothadó ingoványból. Az alsó szinten működött a konyha, ott voltak az irodák és a raktárak. Az emeleten kétágyas szobák álltak egymás mellett, mindegyikhez tartozott egy rácsos erkély. Az igazgató akkor szereltette fel a rácsokat, amikor Nyúzó Lajos kizuhant a lebetonozott udvarra. Eltört a keze, lába, gerince, de nem halt meg. Az ápolók hónapokig tologatták szitkozódva a férfit a folyosón. Ahogy ismét használni tudta a kezét, nem is foglalkoztak vele többé. Sosem derült ki, hogy szándékosan ugrott-e le vagy csak kiesett.

A gázpalacktároló, a szántóföld, a bolt, ez volt a kilátás az ablakból. Az intézetiek inkább a tévéképernyőt bámulták. Aki tudott, néha sétált egyet a telepen, de a legtöbben csak a boltig csoszogtak el. A telepen lakók bolondnak tartották mindnyájukat. Csak Irénke vette őket komolyan. Egyszer süteményt vitt a konyhára, máskor jelenetet rendezett. Már megint elvittek, megerőszakoltak ezek az iszákosok, kiabált a kerítésen túlról, mezítláb, pongyolában. Aztán jött Gulyás Feri. Mindenki azonnal behúzódott az erkélyről. Nem akarták látni, hogyan húzza végig az úton Irénkét, elég volt azt hallani is.

•

Sóderhalmok és panelelemek között játszottak. A labda állandóan begurult a gödrökbe. Bújócskáztak, a kiszámoló egy drótkerítésnek támaszkodva próbált lesni. A legjobb búvóhely a lépcsőház feljárója alatti beszögellés volt. Ha valaki mozdulatlanul maradt a sötét sarokban, nem lehetett észrevenni. A lépcsőházi ablakokon fekete szigetelőszalag. Délután a nap nem sütött be a folyosókra, a kihalt házakban bolyongtak, ijesztgették egymást. Esténként csak néhány lakásban gyulladtak fel a fények. A félig elkészült házak mellett óriási kábeltartó kerekek álltak. Négykézlábra ereszkedve át lehetett kúszni a betonhengereken. Időnként új lakók érkeztek a lakótelepre. Méregették egymást, amíg valaki rá nem köszönt a másikra.

Kidugta a fejét az ablakon. A huzat összekócolta a haját, csípte az ellenszél, könnyezett. Majd megsüketült a zajtól. Erdősávok, szántóföldek, elszórt tanyák mellett robogtak el. Vágyakozva nézte a virágágyásokat, a tyúkokat az udvaron, a mezőkön néha nyulakat is látott. Néhány faluban megálltak. Az állomáson húsleves illata szálldogált, a bakter vigyázzba állva várta a vonatot. A kis Szebeni Miska integetett neki, a bakter tisztelgett. Irigyelte a vasutas egyenruhát, a fényes gombokat, a díszfelvarrásokat a galléron, de legfőképpen a tányérsapkát, a közepére varrt vörös csillaggal. Az apja feladta rá a sajátját, amikor elvitte magával a mozdonyra. Azt is engedte neki, hogy megnyomjon egy gombot vagy pedált. A játszótéren azzal büszkélkedett, hogy ő szólaltatta meg a mozdonykürtöt.

…

Hatodik fejezet
Miért nem jó neked itt

A bekötőútra nem rajzoltak vonalakat. Kár lett volna pazarolni a festéket. Alig jártak rajta autók, Pongrácz Antalon kívül senkinek sem volt kocsija a telepen. Nem volt más, csak az aszfalt, ami nyáron megolvadt a hőségben, télen jegesre fagyott. A szél köveket hordott az úttestre, a kavicsok megültek a traktorok által kivájt mélyedésekben. Az aszfalton gyíkok sütkéreztek. A nyelvüket öltögették, forgatták a szemüket. Az égboltot lesték, féltek a madaraktól.

Szokola Bandi maga mellett tolta a biciklijét. A dombnál kapott defektet, a hátsó kerék rögtön leeresztett. Egy darabig a felnin tekerte a biciklit, gyűrte maga alatt a gumit. Le kell vennie a láncot, ha kereket cserél, bosszantó. Tolta a biciklit, az autók kerülgették. Egy autóbusz majdnem az árokba sodorta. Felült a biciklire, beletekert, megállt, aztán megint tolta. A kereszteződésnél fellélegzett. Onnan már látszottak az ezüstszínű hangárok, a napfény mintha fényesre suvickolta volna őket.

Szédült. Levette a sapkáját, és a kormányra akasztotta. A piros baseballsapka lengedezett, ahogy a kerék a göröngyökön ugrált. Ettől még jobban elszédült. Próbált nem odanézni. Még húsz métert kellett haladnia egy árnyékos sávig. Lerogyott a fűbe, hagyta, hogy a bicikli az árokba guruljon. Egy fűszálat vett a szájába, rágcsálni kezdte. Az oldalára fordult, becsukta a szemét. A következő pillanatban már aludt.

•

Eleinte minden olyan szépen alakult. Szandra egészségesen született. Igaz, évekig meg sem mukkant, csak nézett bánatosan a nagy, fekete szemével. Aztán jött Ferkó és Julis. Napszámot vállaltak, összegyűjtötték az üres üvegeket, kimosták a pelenkát. Lefekvés előtt Marika fürdette meg a gyerekeket, Szokola Bandi mesélt. Összebújtak, nagy kupacba gyűltek az ágyon, melegítették egymást. Alig várták a negyediket, Roxánát. De hiába, a kicsit két héttel a születése után el kellett temetni. Gyenge volt a szíve. Bebugyolálva feküdt a ravatalon, a sírja alig volt nagyobb, mint egy vakondtúrás. Marika a könnyeit törölgette, Szokola Bandiba karolt. Az asszony teljesen belebetegedett a csecsemő elvesztésébe. Álmában az ő nevét suttogta. Roxi, Roxika, így becézte a lányokat. Négy gyereknek terítette meg az asztalt, amíg Szokola Bandi össze nem törte a tányérokat.

Az ötödiknek nevet sem tudtak adni. Marika ragaszkodott a Roxánához, Szokola Bandi inkább meg sem szólalt. Csak a kórház folyosóján kezdett kiabálni, átkozott ez a név, átkozott az egész élet. A biztonsági őröknek kellett kicipelniük az épületből. Előbb a falba verte a fejét, majd felborította az ételszállító kocsikat, miután az orvos közölte vele, hogy a fiatalasszony belehalt a szülésbe. A kisfiú sem maradt életben. Szokola Bandi a kórháztól a telepig gyalogolt. A csillagokat számolta, magában beszélt. A házsor előtt találkozott Pék Lacival. Hajnalig ültek egymás mellett a verandán, két üveg pálinkát is megittak. Anyuka nincs többé. Nem tudták kitalálni, hogyan lehetne ezt elmagyarázni a gyerekeknek.

A temetésre csak Szandrát vitte magával, a kicsikre Gulyás Feriék vigyáztak. Anyuka a fővárosba ment dolgozni, hogy végre mindnyájuknak jobb legyen, a kicsik így tudták. Szandra még a temetésen sem könnyezett. Nézte, ahogy a fekete ruhás férfiak leeresztik a koporsót a mélybe. Fehér selyemkesztyűben lapátolták a földet. A göröngyök a koporsónak ütődtek. Szandra remélte, hogy az anyja kopog neki a koporsó belsejéből. Szokola Mária, élt 23 évet, ez állt a fejfán. Szokola Bandi sosem tudott annyi pénzt összegyűjteni, hogy a fakeresztet sírkőre cserélje.

•

Megszólalt a szélcsengő. A fahengerek egymáshoz ütődtek, visszhangzott az előszoba. Mindennap ez történt. Nem hajolt le eléggé, elsodorta a madzagról lelógó bambuszrudakat. A szélcsengőt Margit kapta egy barátnőjétől. Indonéziából, a telepen hetekig erről beszélt mindenki. Indonézia sziget, messze van, mondta Tatár Pista, neki elhitték. Pongrácz Antal időnként letörölte róla a port, a rudacskák zörögtek. Ha nyitva felejtette az ablakokat, akkor a huzat miatt. A saját tengelyük körül forogtak, előbb az egyik, aztán a másik irányba. Himbálóztak, nyikorogtak. Zörgő csontok. Rémeket látott. A szélcsengőről madzagok lógtak, a madzagokról üreges bambuszhengerek, faragott arcok. Margit nyelve kilógott a szájából.

Az egész teste reszketett, a szemei forogtak, motyogott. De a lényeget Pongrácz Antal megértette. A féltéglát és a szélvédőt, Szandra hisztérikus indulatait. Nem fizetheted ki többé az apámat cseresznyepálinkával, a lány az utolsó szavakat is kilehelte magából. Aztán csak nézett rá, eszelős mosollyal, majd kilépett a ruhájából. A bugyi rajta maradt, a gumija elvált a varrástól, csak néhány vékony cérnaszál kötötte az anyaghoz. Szandra csontos teste csillogott, mintha olajjal lett volna bekenve. A vállpántok helyén sápadt csíkok, a mellbimbója két feketéllő korong. A combján anyajegyek. Pongrácz Antal mozdulatlanságba dermedt. Szólni próbált, de csak a lány sikoltását hallotta. Mindent elmondok az apámnak, elmondom mindenkinek, kiáltotta, miközben kirohant a házból.

Egyedül volt a lakásban. Kinyitotta a konyhaablakot. Nem volt kedve kimenni, már annyi mindent látott. Egyszer a nyírfák között riasztott fel két alakot. Elrohantak előle, a házak irányába, a gallyak ropogtak a talpuk alatt. Szandrát a sötétben is felismerte. Sok mindent hallott róla. Nem kell sokáig nógatni, könnyen beadja a derekát. Pedig ápolatlan lány volt. Pongrácz Antal akkor is meggondolta volna a dolgot, ha önként ajánlkozik fel neki. Most pedig a ruhái ott hevertek a hálószobában, a lány egy szál bugyiban szaladt hazáig. Pongrácz Antal napok óta azon gondolkodott, hogy mit tegyen. Meg akart szabadulni a ruháktól, de semmit sem akart elkapkodni. Végül mindent összepakolt. Kivitte az istállóba a csomagot, a szalmabálák közé dugta. Ez volt az első lépés.

…

Hetedik fejezet
Anyádnál is szebb vagy

A tücskök ciripeltek, fütyörészve biciklizett az úton. A szandálban nehezen tekerte a pedált, pedig a dinamót be sem kapcsolta. Minek kapcsolta volna be, nem működött. A faluban nem tudott újat venni, a városban meg már évek óta nem járt. Néha elzúgott mellette egy autó. Idegesen kerülgették, volt, aki rádudált, de ő nem ijedt meg, biciklizett tovább. Legközelebb felveszem a foszforeszkáló mellényt, bele fogtok vakulni, kiabálta. Az öklét is rázta volna, de nem akarta elengedni a kormányt.

A szántóföldön egy szarvas ácsorgott, nem mozdult. Harangozó Pali óvatosan lefékezett, de a bicikli úgy nyikorgott, hogy az állat ijedtében megugrott. Gyáva nyúl, morogta, majd leemelte a válláról a tangóharmonikát. Mire nagy nehezen megcélozta vele a szarvast, az már el is tűnt a bokrok között. Csak az agancsai villantak fel a sötétben. Ha megolajozta volna a biciklit, akkor most lőhetett volna egy trófeát, vonta le a tanulságot. Nagyon elkeseredett. Még soha nem evett szarvaspörköltet.

Talán túl sok volt a kevert. Akkor az út sem kanyarogna ennyire. Az út, amire úgy emlékezett, nyílegyenes. Imbolygó fények, Harangozó Pali a csillagos égbolt alatt. Sóhajtott. Talán el is bóbiskolt volna, ha nem kezd el fázni. Ekkor vette észre, hogy a jobb lábáról hiányzik a szandál. Visszagurulok a lejtőn, okoskodott, pedig nem volt ott semmiféle lejtő. Ötvenegy év alatt dombot sem látott, nemhogy hegyet. Különben is elege volt ebből az irányból, ráadásul nyomta a vállát a hátára szíjazott tangóharmonika. Fordulás közben megszédült, erősen kapaszkodnia kellett a kormányba. Nyolcasok, fránya nyolcasok, kezdte dúdolni egy régi sláger dallamára. A bicikli az úttest közepén kacsázott. Hirtelen éles fény hasított a szemébe. Aztán minden elsötétült.

•

A Féllábú az intézet kerítésének szélén ült, kényelmesen elfért a betonperemen. Felsőtestével a mankóra támaszkodott, a másik lábát lóbálta. A boltban egyetlen izzólámpa égett, Pongrácz Antal szalagot cserélt a pénztárgépben. A bolt előtt Szokola Bandi magyarázott valamit az intézetieknek. A kezükben féldecis üvegek, az égen duzzadt esőfelhők, a sárban műanyag kupakok. A kereszteződés felől Pék Laci közeledett, a motorját tolta. Már megint kifogyott a benzin, kuncogott a Cérna.

A mankó egyre mélyebbre süllyedt a földben. Kihúzta, odébb húzódott. Pék Laci biccentett nekik, de nem állt meg. A poros gumikerekek hullámos vonalakat húztak az aszfalton, nehezen tartotta egyenesben a motort. Tatár Pista kijött az őrbódé elé, cigarettára gyújtott. Aztán eltűnt, mintha ott sem lett volna. Nem hallatszott más, csak kutyaugatás, a trafóház, a villanyvezetékek halk zümmögése. A Féllábú hóna alá vette a mankót, és elindult. Az évek során megerősödtek az izmai, majdnem olyan gyorsan tudott haladni, mint régen.

Az erkély korlátja himbálózott, a szegecsek meglazultak a betonfalban. A Féllábú leült a műanyag székre. A mankóját a rácsok közé állította, a fogantyú a virágtartó láda oldalának támaszkodott. A virágtartóban szikkadt föld, a sörösüvegek talpának lenyomataival. Szemét, üvegtörmelék. Halvány derengés a fák között. A derengést hamarosan sötétség követi. A nap utolsó foszlánya is eltűnik a távolban. Néhány lámpa még kigyullad, de az istállók körül, a nyíresben, a kiserdőben, a kastély parkjában, a kertekben teljes lesz a sötétség. Mindenütt. A Féllábú felsóhajtott. Nehezen lélegzett, valami fojtogatta. Az emberek továbbra is a bolt előtt ültek, de mintha elveszítették volna a körvonalaikat. A testüket, a szavaikat elnyelte a fullasztó, párás levegő. Rövidültek a nappalok, hirtelen sötétedett. Percről percre fogyott el a fény, a levegő.

•

Szandra ruhája egy drótszálba akadt, miközben átmászott a kerítésen. Nem szakadt el, könnyen le tudta fejteni a sodronyokról. De a rozsdacsíkok ott maradtak, hiába próbálta ledörzsölni a virágmintás ruháról. Aztán rájött, hogy ha nem a foltokat nézi, azonnal eltűnnek. Elbújnak a sötétben, a rózsaszirmok mellett. Annyiszor átmászott már a kerítésen, de még sosem akadt fent rajta, legfeljebb lehorzsolta a térdét. Azt sem bánta, olyankor lenyalogatta magáról a vércseppeket. Ízlelgette a szájában a vért, aztán kiköpte. Megint a ruhájára nézett, nem látta a rozsdacsíkokat. Csak a dülöngélő kerítéseket, a gödröket a homokban. Az épületek mozdulatlanul néztek szembe vele. Mintha az elhagyott ház udvarán fények gyúltak volna, de tudta, hogy ez lehetetlen. Zajt hallott a kiserdő felől.

Kényelmesen ült a vastag, vízszintes faágon. A lábait lelógatta, az orrát beletörölte a ruha ujjába. Gyerekkorában ez volt a kedvenc búvóhelye. Az ágakba kellett kapaszkodnia, a szél hullámokban tört a kiserdőre. A vihar napok óta a telep körül ólálkodott. Várta az esőt. Akkor kiállhatna a rétre, a felhőszakadásba, a zubogó vízfüggöny alá. Az esőcseppek végigcsorognak a testén. Kicsavarja a ruháját, élvezi a meztelenséget. A vízcseppek az arcába zúdulnak, csiklandozzák a bőrét. Futni, ugrálni. Mezítláb tocsogni a sárban. Mint régen.

Az elhagyott házban egy kislány szelleme kísért. Az apja még most is ezzel riogatta a testvéreit. De ő nem félt a szellemektől, tudta, hogy nem léteznek. Megszerette a gazos udvart, a kócos szilvafákat. Berendezte magának a pincét, plakátokat tűzött a falra, a földre paplant vetett. Szerzett egy tükröt, mellé tette a rúzst. Pék Laci csúsztatta a markába munka után. Szorosan összezárta az ujjait, és közben meg akarta csókolni. Csak akkor engedte el, amikor Szandra a karjába harapott. A rúzst megtartotta. Tatár Pista kedvéért egyszer használta is, de a férfi letörölte a szájáról. Minek ez a kence, mást nem mondott. A lány elhúzta a sporttáska cipzárját. Beledobálta a ruháit, néhány bugyit, pólót, körömlakkot, egy szelet csokoládét. Az oldalzsebbe füzetet, hajgumikat tömködött. A falhoz lépett. Az apró lyukon keresztül látta a szomszédos épületet. Lámpafény szűrődött ki a házukból. Tompa, fenyegető fény, az apja még mindig őt várta.

…

Kiadta a Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto@lira.hu

Felelős kiadó Morcsányi Géza
Felelős szerkesztő Szegő János
A Borítót Szilágyi Lenke fotójának
felhasználásával Pintér József tervezte

ISBN 978-96-3143-208-4

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus: Charis SIL
SIL Open Font License