Kovács András Ferenc

YORK NAPSÜTÉSE
ZENGŐ TOMBOLÁS

(Kettős verseskönyv, 1980–2014)

MAGVETŐ
BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Kovács András Ferenc, 2014

Felelős szerkesztő: Király Levente
Borító: Bodor Anikó

ISBN 978 96 3143 206 0

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

YORK NAPSÜTÉSE

(Sekszpirályi versek, 1980–2014)

ENVOI, 1564–2014

Sekszpirályi témák, költemények,
Visszatérő álmok, búcsúversek –
Tűnt időkből, volt jelenvalókból
Válogatva, összegyűjtve, kötve –
Könyvbe zártan, keggyel elbocsátlak,
Elmehettek, légyetek szabaddá –
Menjetek már, menjetek világgá,
Szálljatok szét cifra hódolattal –
Zengjetek csak álcás szót, ajánlást
Színvarázsnak, színpados világnak –
Játszva látszó, sok színházi létnek,
Pillanatban lüktető öröknek –
Mindenekben szétszórt semmiségnek –
Senkiségnek, Shakespeare szellemének.

ÉSZAKI SZÍNHÁZ

„Hát nem szégyen, hogy itt ez a szinész
kitalált érzelmekbe – egy mesébe! –
így bele tudta önteni a lelkét:
az átéléstől elsápadt az arca,
a szeme könnyes lett, átszellemült,
a hangja megtört és egész személye
így átalakult?! A semmi miatt!”
(Shakespeare: Hamlet – Nádasdy Ádám fordítása)

SIBI CANIT ET MUSIS

Melyben ő lelkének búsulja hűségét
Előszámlálván sok rút keserűségét
Fertelmes fejének undok veszettségét
Vétkesként hogy kérné Úr kegyelmességét

Szatmáron születtem színésznőből lettem
Vérfátyol fény függöny verdesett felettem
Tapsvihar fogadott már-már lármás tetszés
Hogy világra vágott ádáz császármetszés

Törékeny madárból emeltek ki engem
Akasztott zsiványként köldökömön lengtem
Mint eszterhéj alatt csőnyi törökbúza
Akkorka ha voltam jöttem örök búra

babitsot böngésztem Balassit Rimayt
Elbitangolt múltak megbűnhödt fiait
Apám is fölnevelt nagy magyari téka
Így lettem Pallásnak fanyar ivadéka

Nékem júliusnak délelőttje péntek
Mandragóraillat mérgező beléndek
Szívem forog Vénus lelkem Rák jegyében
Már nem leszek évdús mester másegyébben

Thália is tiport ha színlelni tellék
Tettem mintha lennék sors kezében kellék
Maszkák bódítottak versek fölvett álcák
Vágyak kénye-kedve tört felettem pálcát

Szemmel vertek álmok vesszővel cselédek
Nyelvek édes horgán voltam vak csalétek
Menny eresze alá fölaggatott málé
Nem anyámé lettem hanem a halálé

Béesett két szemem mint az írott képnek
Kódorgó nyomomba más remények lépnek
Azért függök isten átkán segedelmén
Fordulna már felém ha megérdemelném

OPHELIO BARBARO BÚCSÚZIK

„teátrum pokol purgatórium
kuplerájtemplom múzsák kócerája
szájas színészek kellékek között
felnőttem benned mint kelésben a nyű
mint hóharkály a görgő sziklaszirten
te riherongy te hamiskás szülőház
hiába hajszolsz úgyis visszatérek
behátrálok jövőmbe hoppsza la”
(Búcsúballada-részlet, 1980)

AS YOU LIKE IT

Nem válik tőlem lélekké a lélek,
nem érik másban felnőtté szavam –
mínuszba írok és mínuszba élek
egy sorsjátékban, mely nincs, bárha van.
Jól megkevernek cselvető szokások,
sipista eszmék – blöffös zsókerek,
cinkelt cédák, vörös királyok, ászok
körébe vetnek. Vesztek vagy nyerek –
honnan tudnám, ha bármelyik lapon csak
én vagyok, s hány hatalmas pakliban
kell tétjeimnek értelmére rontsak,
hány szín alatt osszak-kapjak, s mi van,
ha tétlenül lakóit várja már
a lelkes szó, a rozzant kártyavár?

WILLIAM SHAKESPEARE KÖZÖTTÜNK

SZÍNIKRITIKA MOST ÉS HAJDAN

Shakespeare Marosvásárhelyen? Miért ne? Ha első intrádára
Még hihetetlen is, de nem szokásos-szokványos, nem déjà vu
Városunkban, hiszen láttán-hallatán mihamar elámulhatunk!
Megkapó színfolt ő is az idei évadban: ínyenceknek való gourmand
Csemege, afféle vaskos kiszólás pikáns felhangokkal megtűzdelve…
Mert Shakespeare nem sótlan-ízetlen, tudniillik Shakespeare
Plasztikusan testesíti meg Shakespeare-t! Mozgása-játéka korántsem
Contre emploi, nem egy fanullone veneto presziőz, ám savasan borsos
Komédiázása, hiszen shakespeare nem holmi bugris cukrosbácsi
A la Goldoni… Shakespeare pusztán csak par excellence Shakespeare!
Vagy legalábbis rá emlékeztet, amint fölmegy a színésznőkkel
Kikövezett Köteles utcán, illetve a Nemzeti Színház sikamlós
Lépcsején, Thália szentélyében, ahol helyt állnak benne
A népművészek, a nagy tragikák valamint a kisebb hisztérikák.
Mert (mondanom sem kell) mindenki a helyén van, habár gyéren
Ereszt poént-sziporkát… Mégis mindenkinek sikerül enfin
Elmélyíteni, mesterien megformálni a figurát: maga Shakespeare
Jár-kel közöttünk! Körülötte valahányan színpadi átlényegülésből
Vizsgáznak jelesre! Honni soit qui mal y pense. maga Shakespeare
Jött el közénk érdekes-értékes, mert sokáig maradandóan egyetemes
Élménnyel-jelenléttel ajándékozva meg lelkesen lelkendező
Közönségét. Méltán tapsolhatunk neki! Jön-megy közöttünk!
Alászáll a Nemzeti kanyargós lépcsején… Körülötte mindenki
Megérdemelten fényes sikert arat: folyik a könny, a limonádé,
A vér meg a bladimeri… A díszelőadás megállíthatatlanul
Halad a nedves-nedűs végkifejlet felé, mert – libresse oblige!
Summa summárum? Igen! Summa. Summárum.

A PUSZTA SZÍNHÁZ

„Már ünnepünknek vége. E szinészek
Szellemek voltak, mondtam, szellemek,
S a légbe tűntek, lenge légbe tűntek:
És mint e látás páraváza, majdan
A felhősipkás tornyok, büszke várak,
Szent templomok, s e nagy golyó maga,
S vele minden lakósa, szertefoszlik,
S mint e ködpompa tűnt anyagtalan,
Nyomot, romot se hágy. Olyan szövetből
Vagyunk, mint álmaink, s kis életünk
Álomba van kerítve.”
(Shakespeare: A vihar – Babits Mihály fordítása)

PROSPERO-CREDO, PROSPERO-PROLÓGUS

A temesvári teátrum ünnepére

De lenni még!… Talán örökre lenni.
Lakozni vígan, s meglakolni folyton,
Hogy itt vagyunk, mint messzi fény a néha
Fölcsillanó szemekben. Nincs a létben
Nagyobb öröm, se bánat! Csak lakozni,
Az állandóban – változékonyan…
Belakni bármely vándor állhatatlant,
A lappangót, a sejtett ismeretlent,
Más-más időt, más életet, halált:
A gondolat s a szív térségeit…
Belakni vélt s véletlen lelkeket:
Lebegni minden áldott pillanatban,
Mint kerge kérész, oly mulékonyan,
A kósza dolgok illó felszínén!…
Vagy mélyre szállni, ős áramlatokkal
Vitetni lényünk sodró félhomályban,
Magunkon át, túl sérülékenyen,
Saját mennyország, más pokol felé,
Hol angyal, ördög, bábu és bohóc már
Egyet jelent – s egyetlen égi hívság
Hideg tüzében perzselődik eggyé…
Egyetlen lángban együtt ég boszorkány,
Bitang lator, szűz, mártír, szent eretnek!
Mindentudó s tudatlan ég a máglyán:
Kevély alázat, gyilkos áldozat
Föltámad, él, új létre érez, ég!
Megtisztuló, fonák főnixmadárként
Él égetőn – s aztán elég egészen.
Elkárhozik: visszásan üdvözül
Kis életében, mely csalékony álom,
Más álmok álma… Foszló foghatatlan
Tengervizen széthullámzó tükörkép:
Álarc kesernyés semmi habjain.
Ez volna hát a színház?… Tűnt sziget,
Sziporka játék, szép önámítás,
Más végtelenbe lengő látomás,
Mit semmiségünk tékozlón lebegtet
Idők tarajló árján, mintha gályát,
Mely bűverővel, titkokkal rakottan,
Rabszolgákkal, bolondokkal tetézve,
Könyörtelen, bús játékmesterekkel,
Vadakkal, pajkos légi szellemekkel,
Velünk, rajtunk keresztül láthatatlan
Suhan valódibb, nyílt határtalanba,
Miként világban úszó kontinens.
Külön mindenség: más törvény, szabadság,
Teljesség, szükség, lelki tét, varázslat,
Mely emberré tesz – s nincs többé bocsánat.
Ha vártok bűnbocsánatot –
Ti is mind megbocsássatok.

SHAKESPEARE: PROSPERO ELKÖSZÖN

Egy fordítás – két változat
„A vihar” epilógusára –

NYOLCASOKBAN

Minden varázsom megkopott,
Saját erőm fogy, ellobog –
Halvány s kevés. most rajtatok
Áll – itt még fogva tartatok,
Vagy elbocsáttok Nápolyig.
Ne hagyjatok már fájnom itt,
Hisz trónom visszatért – enyém,
S meg sem toroltam vétket én…
Ne tartson puszta szigeten
Igétek – oldja zsinegem
Kötését tapsos ujjatok,
S légáramot ti fújjatok
Vitorláimba! Tetszenem –
Ez volt a cél… De nincs nekem
Több szellemem, varázslatom –
S veszek, ha meg nem váltatom
Imátokkal, mi átitat
Feloldva majd hibáimat.
S mint bűnötökre kegy fakad –
Úgy hagyjatok: legyek szabad.

ZENGŐ TOMBOLÁS

(Hétköznapi versek, 2005–2014)

AZ ÖTVENÖTÖDIKRE

(Shakespeare 55. szonettjére)

Márvány s királyi arany oszlopok
Művem túlélik tomboló időkben,
S én száz serény kukaccal osztozok
Sivár hírnéven, rangsorból kidőlten.
Falánk napoknak vandál férge rág,
Rossz perceim papírmalom zabálja…
Ronggyá olvasva hagynám végre rád
Gyors lelkemet, te, irgalom szabálya,
Szavak törvénye – féltő, szép mosoly,
Ki mély szemem jövendő fénye lettél,
Hogy látomásban élőn szétfoszolj,
Te tündöklő nyár, hosszú ősz, meleg tél!
Szerelmes társam, kedves mindenem
Te vagy – más vágyam, versem nincs nekem.

FŰSÉG – S EGYÉB TÖRLENDŐK

„Kinek szívéből nőtt e satnya fű
s kinek szeméből nőtt itt ez a másik,
melyen most koslató bogárka mászik
s olyan, mint egy német kezdőbetű…?”
(Jékely Zoltán)

ORPHEUSZ ISMÉT ALÁSZÁLL

Cs. Gyimesi Évának szeretettel

Hát itt vagy! – mondták. S mégse voltam itt –
Sehol se voltam. Érezted te is –
Kötetlenül, de megkötötten is
Szabadna élned, vélned valamit?
De lélek híján éhen hal a hit –
A vers sem élhet senkiben tovább,
Mert nála sincsen semmi ostobább.
S folytathatnám szabólőrincesen –
A versnek nincs teremtő nincse sem,
De nincstelennek mindensége van,
S kurjongathat, hogy evoé, evan!
De Bakkhosz s Phoibosz mégis úgy mai,
Mint földi vágy misztériumai…
De nincs dalom, csak hangzik általam,
Ki daimónok makacs, világtalan
Harmóniáját mélyről áthozám
Világon, álmon, Isten káoszán.

SUNDAY’S FANTASY

„Szent őrületben a költő szeme
Földről az égre, égből földre villan,
S míg ismeretlen dolgok vázait
Megtestesíti képzeletje, tolla
A légi semmit állandó alakkal,
Lakhellyel és névvel ruházza fel.”
(William Shakespeare – Arany János)

J. A. DISZNAJA

„Láttam a boldogságot én”

Ha disznó tervez, Isten új
receptekért az űrt lapozza,
de sertés terhe pillesúly –
nem dörgölődző sült lapocka.

Mert lelke göndör, szőke fény –
átsüt félelmek durva burkán,
pemzlin, göcsörtös szőrkefén,
s halomzsír rejti, hurka-kurgán.

aztán a száraz égbe száll –
fölzúg, ha kolbásszá darálják,
lent hagyja sors ádáz ragályát,

s mint szent madár, azték quetzál –
fölröppen, nem lesz mégse flekken,
s a megszállott düh mélybe rekken.

NAKED SOUL

„Ki tudhatja, mit akarnak mondani
a szavak? Ki él olyan nagy csendben,
hogy hallgatózhat, mit visszhangoznak
az ajkak lármájára a lélek csarnokai?”
(Szép Ernő)

PROVINCIÁL’ R ABSZÓDIA

„ha meglátja Édes Apám, megesmeri;
most többet nem szóllhatok, csak annyit:
hogy semmiből egy újj más világot teremtettem;
mindaz, valamit eddig küldöttem,
csak kártyaház a toronyhoz képest.”
(Bolyai János – Bolyai Farkasnak, 1823. november 3-án)

Harsan tudós utókor,
Fújhatják kánonok –
A Kálvária sarkán
A ház bezárt, konok.

Ki várna itt csodára?
A Kőrösi Csoma
Sándor utcai házon
Sincs fölös cicoma.

Utcára néz a tűzfal,
Háttal fordult a ház –
Bolond Bolyai János
Istennek magyaráz.

A lét lassúbb halálnak
Heveny, kis függeléke –
Appendix gyúl az agyban,
De ennyi nyűg elég-e?

Szorong a geométer
Az Úrral egybezártan –
Mit ér a rab matézis,
Üdvtan, rögeszme, számtan?

Föltör még egy-egy gondolat,
Minden tételt felemleget…
Atyám, még száz új, más, csodás világ
Lehet mégis! De nem lehet.

Más tér elméletével
Utalnék itt ma én rád –
Én teremték tenéked
Műszférát, szimpla tréfát!

Nem mindegy, hogy ki mond ilyet!
Ő még nagyobbat mond, olyat!
Gubancos káoszban gurul
Kuszált galaxis-gombolyag…

Bolygóként, szűk szobában
Köröz Bolyai János –
Mit ér hitvány teremtés,
Ha közjója hiányos?

Hiába küszköd, érvel,
Lelkét is kiteszi –
Talán Isten sem érti,
Nem euklideszi.

A tér viszont (megírta volt
Gauss tató!) tulaj-
Donképpen összetákolt
Faúsztató tutaj,

Mely Szászrégenből indul,
S végállomása Zám –
Maros vizén a visszhang
Szórt hallomás, Hazám!

Itt kofapecsenyéhez
Pörkölnek karamellát –
Sárban, szekérnyomokban
Döcögnek paralellák…

Dühöng Bolyai János,
Tör-zúz, ráng egyedül –
Süppedt, sírkerti tájon
Gyűrt homály begyepül,

S az elsüvöltő végtelen
Sövénye sem terem fagyalt –
Ködös bogyókat sem növeszt
Többé, sem esztelen magyart.

Göttingában Gauss, vagy
Kazányban Lobacsevszkij?
Nem mindegy – megdögölni
A fátum hova csesz ki?

Itt semmi Bécs, se Bólya –
Túl közel van Domáld…
Nem kísért Európa –
Pár görbe fantom áld…

Csak temetőkert alján
Tengődhet egyedül –
Vitatkozik magával,
De főleg hegedül…

Remeg sötét öröklét,
Rezzenhet percre perc – ó,
Elzeng a sors, a rondó
Borzong… De persze Scherzo.

Hegedűje nyakában
Már-már egymáshoz érnek ében
Húrok boldog zenéknek
Álmatlan, átkos éjjelében.

Éjféltájt még kisétál…
Dúlt, nyughatatlan – ébren
Virraszt, mint láthatós rab
Túl láthatatlan térben…

Árnyékával bolyong el –
Csillagfényt ont ki rája
A képzelt téridőknek
Tág hipochondriája…

A Kálvária sarkán
Vak égbolt, néma fal –
Belül Bolyai János
Beszél, zenél, szaval.

Az Úr hallgatja – hallgat.
Mennyek résén kiles:
„Hát ez még mit akarhat?
Elég vidékies…”

Egy hibbant geométer
Az űrnek magyaráz –
Kozmoszra néz a tűzfal,
Háttal fordult a ház.

HÁROM TÉTOVA VÁZLAT

Dorkának

NYÁRUTÓ

Agg nyár, öreg ág –
szép, fiatal levelét
még föllobbantja,
majd elengedi, hullni
hagyja az ifjú fényben.

JEGYZETEK A KETTŐSKÖNYVHÖZ

JEGYZETEK A YORK NAPSÜTÉSÉHEZ

A Shakespeare szellemének ajánlott York napsütése (1980–2014) voltaképpen és zömében válogatott kötet: néhány újabb verstől eltekintve eddigi könyveim „színházi”, vagy pontosabban inkább „sekszpirályi” verseiből válogatódott eggyé – William Shakespeare Születésének 450. évfordulójára.

A régebbiek közül beválogatott huszonhat vers a következő: a Szigetlakók, Tegyük fel: A, mint Apokalipszis, de…, Ophelio Barbaro csak rohan, rohan – a Tengerész Henrik intelmeiből (1983); az As You Like It, Kölyökportré, Színház az egész… – a Tűzföld havából (1988); Az Utolsó Premier a Költözködésből (1993); a Pro Domo – a Lelkem kockán pörgetemből (1994); a W. Sh. eladja könyvtárát, Sibi canit et musis, William Shakespeare közöttünk – az És Christophorus énekeltből (1995); a Lear király Cordeliához, Melyben a színháztól búcsúzik, Improvizációk Szikszai Rémusznak – az Adventi fagyban angyalokból (1998); a Marosvásárhelyi sorsok – a Saltus Hungaricusból (1999); az Ophelio Barbaro búcsúzik – a Kompletóriumból (2000); A mintajambus egyre drámaibb, a Prospero-credo, Prospero-prológus és a Theatrum mundi – a Téli prézliből (2001); az (Epilógus a Fattyúdalokhoz) – a Fattyúdalokból (2003); a Claudius király – a Hazatérés Hellászból (2006) Kavafisz-átirataiból; a Szatmárnémeti színpad, Vásárhelyi teátrum, Északi színház, A társulat s a színház – a Sötét tus, néma tintából (2009); az Eléggé drámai jambusok – a Bohócöröklétből (2011) került ebbe a kötetbe.

SIBI CANIT ET MUSIS – A címet Balassi Bálinttól kölcsönöztem: „Magának énekel és a múzsáknak”.

TEGYÜK FEL: A, MINT APOKALIPSZIS, DE… – A nagybetűkkel szedett szavak Szenczi Molnár Albert XXXII. zsoltárából valók.

MELYBEN A SZÍNHÁZTÓL BÚCSÚZIK – A szonett indítása Shakespeare 66. szonettjére utal, Szabó Lőrinc fordításában.

A MINTAJAMBUS EGYRE DRÁMAIBB – A fecnik tulajdonképpen afféle rögtönzések: kapásból diktált feladványok dramaturgiai helyzet- és stílusgyakorlatokhoz. – Non sanz droict: „Nem jog nélkül.” Tehát: nem jogtalanul, azaz: nem érdemtelenül. (Francia jelmondat Shakespeare 1596-ban megnyert nemesi címerében.)

WILL SHAKESPEARE SÍREMLÉKE – Lázáry René Sándor (1859–1929) költői hagyatékából vettem kölcsön, emeltem be ide kedves, bumfordi kegyeletül ezt a stratfordi rögtönzést: ezeket a döcögős, tenyeres-talpas limerickeket. (Lázáry először 1881 novembere és 1882 májusa között élt, járt, vendégeskedett és utazgatott Angliában, Sir Archibald Blacksmith baráti meghívására.)

WILLIAM SHAKESPEARE KÖZÖTTÜNK – Elkeseredett kis verssorozat. Voltaképpen szatirikus szövegek, adandó színházi problematikák kézenfekvő szemétládája és kórság-gyűjteménye is. Mert Shakespeare szelleme föltehetően közöttünk bolyong. Temetetlenül. Mert: All the World’s a Stage – mondá Petronius Arbiter avagy John of Salisbury nyomán a méla Jacques, azaz gyaníthatóan a Nagy Will, aki mindig is imádott másokat suttyomban idézgetni… Megérthető, mert mégiscsak színész volt. „Színház az egész világ.” (Ahogy tetszik.)

YORK NAPSÜTÉSE. PRÓBANAPLÓ – Találhatók talán itt némely Shakespeare-allúziók és illúziók is, valamint sorok és sortöredékek: III. Richárd és Hamlet – Vas István, illetve Arany János fordításában. (Különben az egésznek, úgy tűnik, semmi köze Shakespeare-hez.)

PROSPERO-CREDO, PROSPERO-PROLÓGUS – Ünnepi alkalmatosságra, hagyományos „színházi prológusnak” készült, akárcsak párdarabja, a Theatrum mundi – abban egy Borges-sor is bujdokol valahol… A Prospero-credo… utolsó két sorát viszont valóban maga Prospero „mondja”, hiszen megegyezik Shakespeare Viharjának utolsó két sorával. (Itt Mészöly Dezső fordításában szerepel.)

AZ UTOLSÓ PREMIER – A versben szereplő latin sor Celanói Tamástól, a „Dies irae”-ből való: „Dies irae, dies illa / solvet saeclum in favilla, / teste David cum Sibylla.” Babits Mihály fordításában: „Ama nap, a harag napja, / e világot lángba dobja: / Dávid és Sibylla mondja.”

SHAKESPEARE A GLOBE-TÓL BÚCSÚZIK – A 23. Shakespeare-szonett kezdősorát Szabó Lőrinc fordításában idézem.

A PUSZTA SZÍNHÁZ – A versben a dőlt betűs sorok Shakespeare-től valók, Prospero szövegéből (Vihar, IV. 1.), Mészöly Dezső fordításában.

SHAKESPEARE: PROSPERO ELKÖSZÖN – A vihar epilógusa – Prospero mondja, már egyedül, az V. felvonás, azaz a darab záróakkordjaként. Régóta foglalkoztatott a titka. Végre lefordíthattam – két változatban is. Valóban fordításnak szántam. Hódolat Shakespeare-nek.

JEGYZETEK A ZENGŐ TOMBOLÁSHOZ

A Zengő tombolás (2005–2014) harminckét verse közül kettő (Függőleges haiku, Horizontális haiku) 2005-ben, a többi pedig nagy kihagyásokkal, 2010 márciusától 2014 márciusáig íródott, keletkezett, mintegy következett be, mint valami csudálatos és váratlan kalamitás – alkalmakként és alkalmatlanul, alig szabad időkben, eléggé hétköznapi, szürke körülmények közepette.

AZ ÖTVENÖTÖDIKRE – Az 55. Shakespeare-szonett kezdősorát Szabó Lőrinc fordításában idézem.

DEBRECENI RÖGTÖNZÉS – Alkalom szülte, mint a tolvaj ihletét: a 2010-es debreceni Könyvhét megnyitójára készült. Vö. Csokonai Vitéz Mihály: A Reményhez.

VILÁGSZIGET, SZIGETLÉT – A Mallarmé-mottó a Brise marine (Tengeri szél) utolsó két sora. Illyés Gyula fordításában, és a teljesség kedvéért négy sort idézve: „Futó árboc, vihar csalétke!... tán enyém is / hajótörésbe jut, talán goromba szél visz / cél nélkül, úttalan, s sziget sohase lát… / De hallga, halld, szivem, a matrózok dalát!”

SUNDAY’S FANTASY – A naplóvers hosszas monológjába a dőlt betűs sorokkal beemelt sokkal rövidebb, tömörebb monológot Shakespeare Macbethje mondja (V. felvonás, 5. szín) így, legalábbis Szabó Lőrinc fordítása szerint.

(…És vége minden jegyzetelhetőknek.)

Kiadta a Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto@lira.hu

Felelős kiadó Morcsányi Géza
Felelős szerkesztő Király Levente
Borító Bodor Anikó
Kötetterv Pintér József

ISBN 978-96-3143-206-0

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus: Droid Serif
Steve Matteson – Apache License V2.0