Lángh Júlia

MACSKÁK
ÉS FÉRFIAK

Hármaskönyv

MAGVETŐ
BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Lángh Júlia, 2014

Felelős szerkesztő: Király Levente
Borító: Pintér József

ISBN 978 96 3143 211 4

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

1.
(gázolás)

Ma egy vadállat autós, azt mondták a szomszédok, idegen volt, nem idevalósi, úgy száguldott végig ennek a kis zsákfalunak az egyenes, hosszú főutcáján, hogy nyomában ott maradt holtan egyik fiatal cicám, a Süti nevű. Mellette gubbasztott és nézte testvére, az Ilus; ők ketten mindig mindenhová együtt mentek, párhuzamosan mozogtak, egy ritmusban, egyformán, igazi ikertestvérek. És mindig követtek engem. Éppen a buszmegállóba készültem, amikor hallom, hogy két nő mögöttem nagyon kiabál valamit egy cicáról. Hogy az enyém-e. Visszafordultam, akkor láttam meg, mi történt húsz-harminc méterre mögöttem, egy másodperccel korábban.

Fejéből lassan, sötétvörösen szivárgott a sűrű vér. Meleg és puha volt a teste, hiszen fél perccel előbb még élt. Látod, ennyi egy ember élete, visszhangzott fejemben a hajdani mondat, macskára javítva, íme, ennyi egy macska élete, és nem éreztem különbséget a két mondat között. És ahogy vittem a puha kis testet hazafelé, hangosan sírva kiabáltam az üres út közepén: úgy vezetnek, mint az állatok, hogy rohadjanak meg ott, ahol vannak, szégyentelen gyilkos gazemberek! A szomszédasszonyok visszahúzódtak a kertkapuk mögé.

Tehetetlen düh és felháborodás, túlcsorduló szeretet Süti iránt, rám zuhanó sötét űr a váratlan hiányától – ez a szeretnivaló lény, aki ilyen durván, hirtelen eltűnt az életből, még valahol itt van körülöttem, lágyan bevon nemlétének jelenlétével, miközben azt is jelzi, nem tudom, hogyan, de jelzi, hogy el fog illanni. És hogy ez így van rendjén. Volt, nincs. „De szívünkben örökké él.”

A kertkapu mellett a kuka tetejére fektettem a testet, amíg keresek egy kartondobozt koporsónak. Ezalatt Ilus, aki sértetlenül túlélte az esetet – a szomszédasszonyok látták, hogy mindkét cica a kerekek alá került –, fölugrott mellé a ládára és nyalogatni kezdte a szőrét. Mintha búcsúzóul megtisztítaná. Mi is lemossuk és tiszta ruhába öltöztetjük halottainkat.

Sokáig tartott a szertartás. Én egy kenyérpirító kartondobozával a kezemben vártam, amíg Ilus befejezi, a leghosszabban Süti fenekét takarította ki. De a háta közepénél előrébb, a fej felé, nem ment a nyalogatással. Mintha ott egy láthatatlan határ lett volna.

Süti fejéből még mindig lassan szivárgott a vér.

A doboz elég magas és széles, ám rövid volt, azt hittem, nehéz lesz beletenni a testet, de a Sütike, pici és sovány, olyan lágy és rugalmas volt, hogy szinte magától belesimult a neki jutott utolsó térbe.

Jött a szomszéd, akinél riadót fújtam, segítség, temetünk, hozta a kapáját, és a kert végi akácosban egy szempillantás alatt kis árkot kapált ki a sok esőtől puha földből. Szociális temetés, jegyezte meg (a napokban szavazták meg ezt az antiszociális törvényt). Azt hitte, kiveszem a testet a dobozból és úgy fektetem a gödörbe, de én úgy éreztem, kell neki koporsó. Mert azzal megtisztelem. Anélkül a dolog inkább csak elföldelés, ahogy a tömegsírokra rászórják a földet.

Lehet, hogy nem volt igazam. Ahogy arra a mély sötétbarna, kiforgatott, vékony gyökerektől itt-ott átszőtt, fűcsomós, laza és befogadó földre gondolok, talán természetesebb lett volna Süti testét magában odahelyezni, hogy elemésztődjön közvetlenül a természetben – por vagy és porrá leszel –, és nem elválasztani őt a földtől egy papírdobozzal.

Ki tudja, hogy környezetbarát papírból volt-e az a doboz?

Zizeg a fejem ettől a világtól.

A szomszéd visszaszórta a földet, kapájával úgy-ahogy elegyengette kis sírhalomformává, aztán azt mondta, nyugodjék békében, és visszament a gyümölcsfái közé. Én kerestem egy kis deszkalapot a raktárban, lesikáltam, szöggel, csavarhúzóval belevéstem: SÜTI, rászögeztem egy karóra és beleszúrtam a földbe, bele is kalapáltam, ki ne dőljön, ha nagy szelek fújnak, mert szeles ez a táj. Kérdésekkel a fejemben, miszerint ez talán túlzás, a kis fejfa négy peremére fekete szigetelőszalagot ragasztottam. Szép lett, mint egy gyászjelentés. Biztosan hamar le fog esni, lepereg a fáról, nem baj, ez szándékosan ideiglenes. De a fejfa a bevésett névvel megmarad.

Sorsszerűséget mindig lehet találni, ha az ember akar. Ha akar, az csak azért van, mert igen szeretné értelmét látni a dolgoknak. Beleszédül abba az űrbe, amikor semmi, de semmi értelme nincs az egésznek, vak, süket és értelmetlen a világ. Minden másképp néz ki, ha találunk neki értelmet.

A sorsszerűség nemrég befogadott, ifjú macskáim ügyében esetleg túl nagy szó, mégis arra gondoltam, nem véletlen, hogy Süti halt bele és Ilus élte túl érintetlenül a gázolást. Ilus sokkal életrevalóbb és talpraesettebb, sőt egyenesen szemtelen. Ahogy a kajára ráveti magát, kétszer olyan gyorsan falja be, mint Süti, akit aztán félre is lök, és beleeszik a tálkájába. A nyári hónapok alatt Süti sokat fejlődött jellemerőben, meg tudja védeni az ételét. Meg tudná, ha akarná. Néha úgy tett, mintha nem is akarná. Mintegy vállvonogatva arrébb ment, ő nem is éhes. Szóval világos volt, hogy Ilus a főnök. Hát ennek vége, Ilus egyedül maradt, ma többször összeborultunk a tornácon, az asztal tetején két lábra állva kapaszkodott a vállamhoz, hozzám simult, mint egy kisgyerek, és Sütire gondoltunk.

I.

Sok az árny körülöttem, halottaim barátságos kísérő szellemek, akkor jönnek elő, amikor szükség van rájuk. Segítő szellemek. Többségükkel egy időben szerelemben voltam, vagy azt hittem; valójában nem tudom pontosan, kik is voltak a szerelmeim. Honnantól, milyen határtól számít a dolog olyannak, hogy ezt a kényes szót használjuk. Azt hiszem, elég sokan voltak, legalábbis az átlagos polgári mércéhez képest.

Így, nyolcvanhoz közeledve, már igazán mindenről lehet beszélni. Szívósan tanulmányoztam a szerelmet, sokszor és sokakkal, mégse sokat tanultam. Ha egyáltalán valamit. Mindig ugyanazokon az érzelmi hullámokon megyek keresztül, pedig közben tisztán látom, hogy minek teszem ki magamat. Mintha lenne egy menetrend. Pontosabban: kettő, a kétfajta minta szerint, amikor én szeretek jobban, vagy amikor a másik. Nem is tudom, melyik a rosszabb. Mindkét változatot belülről ismervén, van elképzelésem arról, milyen zavarba ejtő tudok lenni, amikor sok vagyok.

Az utolsó történetem vagy másfél évtizeddel ezelőtt esett meg, csak néhány hónapig tartott, de igen erősen átéltem. És végig jegyzeteltem. Akkor már hosszú évek óta egyedül éltem, jól voltam, hiányérzet nélkül, párban élő barátnőkön láttam, hogy a párja mellett is lehet nagyon egyedül az ember, kínlódhat is sokat, többet akár, mint ha egyedül lenne. Messze voltam már a sivatagi átkeléstől, amikor reggelente sírva ébredtem a kínzó magánytól. Ez az időszak sokáig tartott, aztán észrevétlenül elmúlt.

Nem a magányról akarok írni, hanem a szerelem természetéről, ahogy megéltem. Ámbár a két téma meglehetősen összetartozik.

Jaj, nagyon bonyolult dolog a szerelem természete! És én már megint elfelejteném, ha nem lennének itt az orrom előtt saját régi jegyzeteim. Akkor, néhány rövid hónapig, átkozottul szerelmesnek éreztem magam, a racionális felem minden józan érve ellenére, hogy te ezt a pasit sosem bírtad igazán, mindig is kicsit idegesítő volt, most is az. Valóban az volt, de beszélhettem én magamnak, mégis bódult voltam attól az érzéstől, amit, mi tagadás, nemegyszer éreztem már, aztán hosszabb vagy rövidebb idő múlva mindig elmúlt a fejem fölül, mint egy mesebeli fényfelhő, amely először tündöklő szikrázásba burkol, később szép lassan elsötétedik, akár az igazi felhők, és végül valahogy szertefoszlik, kiszabadulok belőle, vagy még azelőtt kisurranok, mert úgy érzem, fojtogat. Hiába ismerem oly régóta a menetrendet, ha a fényfelhő egyszerre csak sugárzó burába von és átölel, föl sem merül, hogy ellenálljak. Még a legabszurdabb helyzetekben sem, amelyekre, ha utólag visszanézek, nem találok józan magyarázatot, csak a belső kémia időnként vulkánszerű viselkedését. Én meg csukott szemmel ugrom bele a vulkán tüzébe.

Erről a történetről, amit most fogok elmesélni, azt mondta egy akkori barátnőm, szenvedélyes asztrológus, hogy olyan felállás volt, aminek senki nem képes ellenállni. Nézte a dátumot, amikor – egyik percről a másikra – belebódultam ebbe a lehetetlen pasasba, Jupiter ment át a Holdodon, mondta, ez kész eufória, nem tudod kivonni magadat alóla, egy bakkecskébe is beleszerettél volna. Nocsak. Kedves volt tőle, mentséget kínált nekem erre az érthetetlen történetre.

Ha jól emlékszem, akkor találkoztunk utoljára, amikor ezt mondta. Már nem tudtunk egymással beszélgetni, ő elrepült a szélsőségek felé, egy akkoriban feltörekvő párt nagyokat mondott a magyar igazságról, és az én esendő barátnőm elhitte, hogy az az igazság tényleg az igazságot jelenti. Ezután már nem volt mit beszélnünk egymással. Azaz biztosan lehetett volna, ha csak fecsegünk, és kikerüljük a fő témát, a hovatartozásunkat. De azt nem lehet. Ha nincs közös alap, nincs miről beszélni.

Kis ideig nem akartam elhinni, hogy tényleg ennyire elsodródott, de aztán meggyászoltam magamban, én sem hívtam, ő sem hívott. Idegenek lettünk egymásnak. Sajnálom, néha hiányzik.

Racionális énem elképedve figyelte, mit művel bennem a kémia. Azt hiszem, azon kívül, hogy az állítólagos égi együttállás miatt olyan impulzusokat követtem, amelyekről nem is tudtam, az is szerepet játszhatott a dologban, hogy jóképű volt a fiú. Fiú? Férfi, néhány évvel idősebb nálam, és akkoriban már a hatvanas éveinkben jártunk. Korábban éppen emiatt, azaz emiatt sem tetszett: szépfiú, és igencsak tudja magáról, hogy az. Meg hát egy nőpárti szövegeket nyomó, de ösztöneiben mélyen macsó alak. Ismertem régről, részben hasonló helyekre jártunk, voltak közös barátaink, de csak ritkán kereszteztük egymás útját; ő az építészet területén mozgott, igen aktívan, és jó híre volt.

Történt egyszer, valamikor nagyon régen – az évszámokkal nem bírok elbánni, úgy tizenöt-húsz évvel a most leírandó eset előtt lehetett –, hogy egy nap beállított hozzám, és azonnal a lényegre tért: neki éppen nincsen barátnője, és úgy gondolja, hogy én legyek az. Eszébe sem jutott megkérdezni, hogy én mit gondolok erről, a győztes kan biztonságával tette a bejelentést. Aztán nekilátott felsorolni addigi feleségeit és élettársait, és a legelső kivételével mindegyikről csak utálatos dolgokat mondott. Hogy mi volt a baj azzal a nővel, és miért nem lehetett elviselni.

Így utólag, ahogy most elmesélem, már nem is tűnik annyira brutálisnak: mivel a fejében kész ügy volt, hogy én leszek a következő csaja, gyorsan lefektette a határokat is, hogy milyenek a kapcsolati szokásai. De ezt csak most értelmezem így, akkor elöntött a méreg, mit képzel ez, ha így beszél a volt nőiről, mit lehetne tőle várni, különben is, meg se kérdezte, én mit szólnék hozzá, csak beszél, beszél. Amikor végre szóhoz jutottam, gyáván viselkedtem, vagy talán csak udvariasan. Nem azt mondtam, amit gondoltam, hogy nem kellesz, nem tetszel, fel is út, le is út, hanem hirtelenében olyasmit dadogtam – nem volt igaz –, hogy én még mindig erősen kötődöm érzelmileg az előző nagy szerelmemhez, képtelen lennék új kapcsolatot kezdeni. És szívélyesen elváltunk.

Aztán eltelt tizenöt-húsz év, néha itt-ott láttuk egymást, mígnem egyszer egy moziban, valamilyen szociális témájú vetítésen összetalálkoztunk, és egymás mellé ültünk. A vetítés és a magyarázat nagyon unalmas volt, egymás fülébe suttogtuk ironikus megjegyzéseinket, és hirtelen ellenállhatatlan vágyat éreztem, hogy a vállára hajtsam a fejem. De ellenálltam, mert megengedhetetlennek tartottam, ilyesmit nem csinál az ember. (Miért is nem?) A fénylő felhő már beborított, de akkor még nem vettem észre, miben vagyok, csak azt a hatalmas vágyat éreztem, hogy megpihenjen a fejem ezen a vállon. Na, te marha, mondtam rögtön magamnak, vigyázz. Közben megbeszéltük, hogy nem illik ugyan, de mi most rögtön kimegyünk, itthagyjuk ezt a vetítést.

Következett egy hosszú gyalogséta a városon át, beszélgetés köz- és magánügyeinkről, közben azt mondja, milyen hálás, hogy megsétáltatom, mert nem mozog eleget. Oldalvást rápillantok, jól mozog, tetszik a járása, bár mintha egy kissé csoszogós lenne. Arra figyelek föl, hogy azt mondja, miért nem találkozunk időnként. Én már kezdem gyanítani, hogy hirtelenében – mondhatnám: alattomos módon és váratlanul – szerelmes lettem, észlelem, hogy puha felhőcskéken lépdelek, de tudom, hogy ezt titkolnom kell. Miért van úgy teremtve az ember, hogy tilalmat érez, ha ki akarja tárni a lelkét?

Jó, hívjuk egymást, mondom semleges hangon, nem hallhatja, hogy a fejemben az kong: stip-stop, ez a pasas az enyém.

Beúszik egy emlék egy-két évvel korábbról: egy tömeges születésnapi bulin összetalálkozunk, megállunk beszélgetni egymással, nagyszájú barátnőm mellénk penderedik, ránk néz, és azt rikkantja: Hogyhogy ti még sose jártatok egymással? ő rögtön azt mondja: Nem rajtam múlt. És nevetünk. Meg is mondom neki, hogy akkor tényleg rémes alaknak láttam, de most mintha javult volna. Ennek persze örül, mert hiú, mint egy oroszlán.

Azon a mozi utáni gyalogsétán végig erősen figyeltem, hogy milyen is ez az ember, én mit érzek és miért, menjek-e ebbe bele, nem lesz ez jó, nem fog ez működni, de valójában máris nyakig benne voltam. Ő közben azt is előadta, hogy nemrégiben megismerkedett egy érdekes nővel, de aztán mégse jött össze semmi, ezt így fogalmazta, némiképp panaszosan; vagyis gyakorlatilag bejelentette, hogy most facér. De nem vette észre, mit csinál, mert eszébe sem juthatott, hogy én mire készülök, azaz a párkák mit szövögetnek ellenem.

Elkezdtem neki udvarolni.

Telefonon, e-mailben, személyesen. De csak nagyon finoman, óvatosan, apró léptekkel, már amennyire tőlem telik. Amikor néhány hét múlva megkérdeztem, észrevette-e, hogy udvarolok neki, azt mondta, persze, csak nem értem, mert hát te engem egyszer már kirúgtál… Óóó, de az a távoli múltban volt! Most revideálom nézeteimet.

Nagy csönd, erre nem számított. Nem értette.

Engem elöntött a szeretet. Ezúttal nem a szerelem, hanem valamilyen családias puhaságú szeretet, ennyi esendőség láttán. Mert hirtelen nagyon esendőnek látszott ez a gőgös férfi.

Azon a télvégén az volt a tervem, hogy miután befejeztem az aktuális, viszonylag nagyobb munkámat, tavasztól azzal foglalkozom, hogy rendet rakok az életemben. Még a lakásomat is kifestetem, minden polcot és fiókot átnézek, mert már átláthatatlan a rendetlenség, és mert, főleg ezért, át kell tekintenem egész múltamat, hogy anyagot gyűjtsek a szerelmeimmel megélt dolgokról. Akkoriban ugyanis azt hittem, mindenképpen meg akarom írni a férfiakat. Hogy miért akartam annyira, azt már nem tudom, hiszen közben semmi kedvem nem volt az alászálláshoz: belemélyedni régi naplójegyzetekbe, firkákba, levelekbe, személyes életem rengeteg, porszagú dokumentumába, mindezt azért, hogy megtudjam, mi hogyan is volt. Magamtól nem tudtam fölidézni korábbi érzéseimet, sőt az eseményeket se nagyon; semmire sem emlékeztem.

Aztán a szobafestő azt mondta, most mégsem ér rá, csak ősszel, tehát volt rá ürügyem, hogy bele se fogjak az amúgy is lehetetlennek ígérkező nyomozásba porosodó papírkötegek között. Annál is inkább, mert közben megtörtént ez a fényfelhő-varázslat, tehát most másféle rendrakás kezdődik, rendrakás belső dolgaimban, gondoltam, szoros követése annak, hogy mi történik velem ebben a váratlanul jött történetben, amely minden bizonnyal utolsó lesz az életemben. Hát akkor figyeljek oda. És belefogtam a szorgos jegyzetelésbe. Mulatságosabb átélni tetőtől-talpig, lélektől zsigerig, és aztán már csak leírni a tapasztaltakat, mint régi papírok között szöszmötölve eleveníteni föl az elfelejtett múltat – gondoltam, és átadtam magam az ízletes bódulatnak, egyszerre voltam megfigyelő és megfigyelt.

Később soha, egyetlen egyszer sem kattintottam arra a mappára, amely az utolsó szenvedélyességem emlékeit őrzi – nem akartam látni. Ahogy korábban sem akartam szembesülni bőségesen dokumentált életem múltbéli maradékával.

Most eljött az idő. Átadom a szót a tömörített, megszerkesztett múltnak. Ahol néha beleszólok az írás jelenéből, ott zárójelet használok.

(egy)
az első

Már az első szerelemből azért léptem ki, mert kedvesem legjobb barátja hirtelen annyira megtetszett, hogy az ő karjaiba vágytam, de mielőtt az érdekeltet értesítettem volna, előbb gyorsan szakítottam. Hogy mitől szerettem bele abba a nálam jó tizenöt évvel idősebb, kopaszodó emberbe, azt nem tudom; ha egyáltalán beleszeretés volt, és nem csupán löket ahhoz, hogy sikerüljön kilépnem a kapcsolatomból.

Szép, mély hangja volt, igen behízelgő orgánuma, és nagyon tudott lelkiekről beszélgetni. Úgy is, mint kedvesem legjobb barátja, atyai tanácsadóm volt a szerelem ügyében. Érettebbnek láttam, mint a fiúmat, jóval idősebb is volt nála, és mindig nagyon odafigyelt rám, legalább is ezt éreztem. Apahiányom volt, nyilván.

Az akcióm nem sikerült. Házibuli volt, az első, amit a családtalanított lakásban tartottam. Zene, tánc, ital, hangulatvilágítás, a levegőben szinte kézzelfoghatóan vibráló libidó – és én hirtelen úgy éreztem, az a pasi kell nekem, és ezt azon nyomban, gondolkodás nélkül, előbb a szerelmemnek mondtam meg. Úgy tartottam becsületesnek, hogy mielőtt akcióba lépnék, neki szólok. Behívtam a fürdőszobába, hogy egyedül legyünk, senki se hallja, mit mondok, és abban a női hálóingektől zsúfolt, törülközőszagú helyiségben, ahol néhány éve még az apám borotválkozó szellemarcát néztem a tükörben, azt mondtam neki, hogy ne haragudj, de másba vagyok szerelmes. Kérdezte, kibe, megmondtam, és hozzátettem: akkor most megyek, és megmondom neki is, és otthagytam dermedten addigi nagy szerelmemet, aki talán leginkább azért tetszett, mert én tetszettem neki, mert egyáltalán: volt, volt nekem is végre első szerelmem, érezhettem, hogy van valakim, nem vagyok egyedül.

De akkor ott, a házibulin, mentem (mint egy orosz tank, jegyzi meg majd később időnként a férjem), mentem a táncoló vagy csókolózó párok és beszélgető csoportok között, vitt az izgatott vérem. A kiszemelt férfi éppen egyedül, elgondolkodva állt egy pohárral a kezében, melegen rám mosolygott, persze, hiszen jóban voltunk, csakugyan atyai jó barátom volt; általában is szeretett bölcs tanácsadó lenni. Odaléptem hozzá, mondtam, hogy most szakítottam a fürdőszobában, mert téged szeretlek, megsimogatta a fejemet, és elmesélte, hogy vele ma hatalmas dolog történt, három elrontott házasság és egy ideje tartó magány után ma este, itt ezen a bulin megtalálta azt a nőt, aki a következő, és immár mindörökre szóló felesége lesz, az ő élete már rendben van, nekem meg majd úgyis el fog múlni a fejemből ez a ma esti ötlet. Amiben teljes mértékben igaza is lett, noha akkor, ott, abban a pillanatban eléggé drámainak találtam a helyzetet: két szék között a pad alá. Térültem-fordultam, és beszámoltam frissen elhagyott szerelmemnek a fejleményekről, sejtve, hogy már semmit sem lehet visszacsinálni, és valószínűleg nem is akartam volna, inkább csak el kellett mesélnem, mert már megszoktam, hogy ő áll a legközelebb hozzám, tehát elmondom neki, mi van velem. Ő egy kőszobor méltóságával jelezte, hogy mélyen meg van bántva és most már nincs visszaút.

Így sikerült magányosan töltenem tizenhetedik évem nyarát.

Nem volt szokatlan, a négy évvel korábbi apahalálból sok mindent tanultam. Addig nem vettem észre, hogy egyedül vagyok. Akkor is, amikor magamban töltöttem időmet, és ez gyakori volt, erről van a legtöbb emlékem, akkor is meleg fészekben voltam, egyedül úgy, hogy békén hagynak, de nem egyedül úgy, hogy senki ne lenne, ha kell valaki. Aztán eltűnt a védelmező atyai kar, jó ideig fázósan üldögéltem a semmi szélén és lógáztam az űrben a lábamat, leginkább gondolattalanul. De közben kinőtt a mellem, életre szóló barátságokat kötöttem, láttam, hogy körülöttem lassanként minden lány jár egy fiúval, kíváncsi lettem, milyen az a csókolózás, amiről annyit sugdolóznak a lányok. Nyitva álltam a várható események előtt.

Nagy szerencsém volt, hogy a fiú, akit első szerelemként felém sodort a szél, azaz inkább közös barátok kerítő manővere, olyan érdemleges volt, annyira szeretetreméltó, hogy későbbi korszakaimban, több évtizeden át, igazán fontos barátom lett. Aztán ő is meghalt. Ma is nagyon hiányzik.

Kiadta a Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto@lira.hu

Felelős kiadó Morcsányi Géza
Felelős szerkesztő Király Levente
Borító Pintér József

ISBN 978-96-3143-211-4

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus: Droid Serif
Steve Matteson – Apache License v2.0