NEGYVEN MAI MAGYAR ÍRÓ KISPRÓZÁJA

ÖSSZEÁLLÍTOTTA

KIRÁLY LEVENTE

KÖRKÉP

2014

NEGYVEN

MAI MAGYAR ÍRÓ

KISPRÓZÁJA

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Magvető Könyvkiadó, 2014

Felelős szerkesztő: Király Levente

Borító: Pintér József

ISSN 0454-4242

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A KÖTET SZERZŐI

BECK TAMÁS

CSABAI LÁSZLÓ

CSERNA-SZABÓ ANDRÁS

CSOBÁNKA ZSUZSA

DARVASI LÁSZLÓ

DEBRECENI BOGLÁRKA

DRAGOMÁN GYÖRGY

EGRESSY ZOLTÁN

FORGÁCH ANDRÁS

GARACZI LÁSZLÓ

GYŐRFFY ÁKOS

HALÁSZ MARGIT

JASSÓ JUDIT

KISS LÁSZLÓ

KISS OTTÓ

KONTRA FERENC

KŐRÖSSI P. JÓZSEF

LÁNG ZSOLT

MAGYARY ÁGNES

MÁN-VÁRHEGYI RÉKA

MAROS ANDRÁS

MÁRTON LÁSZLÓ

MOLNÁR MIKLÓS

MUSZKA SÁNDOR

NÉMETH ÁKOS

NOVÁK ZSÜLIET

PAPP SÁNDOR ZSIGMOND

PARTI NAGY LAJOS

PÉTERFY GERGELY

PODMANICZKY SZILÁRD

SCHEIN GÁBOR

SCHREINER DÉNES

SIGMOND ISTVÁN

SZABÓ RÓBERT CSABA

SZVOREN EDINA

TOROCZKAY ANDRÁS

TÓTH KRISZTINA

TÓTH MARCSI

VÁRADI NAGY PÁL

VÉSZITS ANDREA

Az írások az alábbi lapokban jelentek meg:

2000, Alföld, Alibi, Bárka, Élet és Irodalom, Eső, Hévíz, Holmi, Kalligram, Kortárs, Látó, Litera.hu, Magyar Napló, Mozgó Világ, Műút, Népszabadság, Palócföld, Új Forrás, Vörös Postakocsi

BECK TAMÁS

CSÍL

Az asszony bal oldalára fordult, miközben felidézte azt a májusi délutánt a látogatókkal zsúfolt Margitszigeten, s élete első csókját a zenélő szökőkút mellett. Jobb oldalán nyomták bordáit az ágyrugók, de újra az Adria felé röpült vele az expressz. Barátnőivel vihogva énekeltek, a visszafelé suhanó tájat figyelték odakint, és Hubertust kortyolgattak unalomból és kíváncsiságból. Hanyatt feküdt éppen, amikor eszébe jutott, hogy hajnali négy körül menetrendszerűen felébred, s fél órán keresztül hallgatja a környékbeli kutyák ugatását, amely elnyomja férje testközelből érkező szuszogását is. Az volt az érzése minden ilyen alkalommal: nappal az emberek, éjjel a kutyák uralkodnak a világon.

Rápillantott az éjjeliszekrényen ketyegő vekkeróra foszforeszkáló mutatóira. Csodálkozva konstatálta, hogy hat órát aludt álomtalanul.

A férfi akkor már a fürdőszobai tükör előtt állt, és mechanikusan tologatta a villanyborotvát arcbőrén. Képtelen dolog motoszkált az agyában. Úgy tűnt számára, mintha a tükör felületén rétegesen lerakódna minden esemény látványa, minden eseményé, amely a helyiségben történt. Ha nagyon erősen erre gondolt, bele se mert nézni a tükörbe. Kiszolgáltatottnak érezte magát az üvegből készült téglalap számára, mely emlékeit makacsul őrzi. Behunyta szemét, aztán kinyitotta, de csak simára borotvált arcát látta maga előtt. Lenézett a lefolyóban örvénylő vízre. Földrajzórán tanulták, hogy a víz körkörös mozgása a Föld forgásának bizonyítéka. És mégis mozog a Föld, csúszott ki a száján. A bojler őrlángja megremegett a nevetése nyomán támadt léghuzattól.

Az asszony sziszegve szitkozódott a konyhában, de haragja nem az újonnan vásárolt presszógépnek szólt. Képtelen volt helyükre illeszteni az alkatrészeket, hogy az őrölt kávét felgőzölhesse. Kezében fogta a megtömött tárolóedényt, és a hiányát kereste a készüléken, amelybe formáját tekintve beleillik. A hiány szóról aztán eszébe jutott valami. Iszonyú érzés, ha azok kezdenek el hiányozni, akik különben körülvesznek. Látod őket, hallod a hangjukat, orrodban érzed a bőrük kipárolgását, jelenlétük beléd ivódik, ahogy a bagócslégy petézik az emberi húsba, és mégis. Mintha nem lennének. Kényszeredetten nyúlt a konyhaszekrénybe, hogy a régi kotyogót elővegye.

Néhány hónapja biztos volt már benne, hogy a férje csalja valakivel. Sőt mi több, bohózatba illő jelenetekre késztették paranoid gondolatai. A társasház két bejárattal rendelkezik. A nyugati oldalon a kapu kulccsal nyílik, átellenben azonban a kaputelefon segítségével lehet bejutni. A lakó beüti a kódot, az elektromos zár enged, egyúttal csipogás jelzi a lakásban, hogy valaki érkezik. Az asszony sajátos erőtérben hányódott. Szívesen meggyőződött volna férje hűtlenségéről, a lehetséges tudás azonban rémülettel töltötte el. Az utolsó pillanatban ezért mindig menekülési útvonalat biztosított a férfi számára. Munkából hazafelé jövet minden alkalommal jókora kerülőt tett, hogy a ház keleti oldalához érkezzék. Képzelete mozgásba lendült. Most csipogott odafent a kaputelefon. Férje kicsusszan szeretője testéből, merevedése az ijedtségtől azonmód alábbhagy. Az asszony bekukkant a postaládába. Az idegen nő alighanem sebesen kapkodja magára padlóra hányt ruháit. Halad a lift fölfelé. A férfi éppen röpke búcsúcsókot lehel szeretője ajkára, mielőtt az nyomtalanul eltűnne a lépcsőfordulóban.

Vajazták a pirítóst, olykor belekortyoltak a kávéjukba. Fél füllel hallgatták a reggeli időjárás-jelentést. A Porta Hungaricán át ma jócskán legyengült hidegfront érkezik az országba, mely valódi felfrissülést nem, csupán ízületi fájdalmakat hoz magával. A férfi fülelni kezdett. Rendszerint már hetvenkét órával a front érkezése előtt jelentősen megnőtt a libidója. Tegnap éjjel sem volt kéznél a szeretője, be kellett érnie felesége testével. Rövid, személytelen szeretkezés volt, amelynek végén az asszony sírva fakadt. A férfi nem faggatta, hirtelen elfordult tőle és rágyújtott. Titkos találkái előtt általában meggyőződött róla, hogy a kaputelefon be legyen üzemelve, szeretője levetett ruháit pedig gondosan vállfára akasztotta, hogy szükség esetén kéznél legyenek. Mintha felesége képzeletéhez igazítaná a maga életét.

A férfi egész életében a lényeget kereste, valami különös végzet azonban mindig hosszú kerülőutakon indította el. Tizennégy évesen vegyipari szakközépiskolába jelentkezett. Tanulmányai alatt aztán ráébredt, hogy a kémia csupán az atomok külső burkának folyamatait írja le. Felfedezte tehát magának a magfizikát. Tanulmányi versenyeket nyert a tárgyból, de mindenki számára váratlanul egyszer csak alábbhagyott az érdeklődése. Tanárai nem tudták, hogy a férfi számára elfogadhatatlanná vált: a lényeget kizárólag a matematikai apparátussal rendelkező kevesek pillanthatják meg. Különös demokratizmusát nem sokan értették. Filozófusként mégis ádáz ellensége lett minden logikai formalizációnak a bölcseletben.

Talán a nők esetében is minduntalan melléfogok, ami a lényeget illeti, mondta ki az asztalnál hangosan a gondolatait és feleségére nézett, mintha a sírásba fulladt szeretkezést kívánná folytatni. Az asszony meglepetten nézett vissza rá, de aztán feltalálta magát. Nappal az emberek, éjjel a kutyák uralkodnak a világon, célzott pimaszul az éjszakai jelenetre. Felszegett fejjel állt fel az asztaltól, és nekiállt mosogatni.

A férfi tulajdonképpen maga sem értette, fél éve miért ment el arra az általános iskolai osztálytalálkozóra. Meghívó ide vagy oda, elvből nem jelent meg addig egyszer sem ezeken az alkalmakon. Az elemi iskolába nem az érdeklődése viszi az embert. Rendszerint a legkülönfélébb kvalitásokkal rendelkező egyének kerülnek egyazon osztályba, akik között nincs és nem is lehet semmiféle szellemi kötőerő. A többséghez tartozó középszerűek pedig többnyire megtorolják kivételes tehetségű társaikon önnön hátrányukat. A férfi évtizedek elteltével is keserű szájízzel emlékezett vissza az osztálytársaitól elszenvedett inzultusokra. Sőt felfedezte a párhuzamot a demokratikus társadalom és a kiváltságokat szintén nem ismerő általános iskolai osztály között. Ő, aki a maga szakterületén ismeretelméleti egalitarizmusáról vált hírhedtté, gyerekkori élményeinek hatására közjogi értelemben ellenezni kezdte az állampolgárok egymással való egyenrangúsítását.

Különös, hogy a hűség mennyire különböző módokon nyilvánulhat meg. Hűségesek lehetünk a házastársunkhoz, de a hűség egyik fajtája az is, ha mindig ugyanahhoz a prostituálthoz járunk. A maszturbációról nem is beszélve. A férfi kamaszkora óta Timire gondolt önkielégítés közben. Azóta számtalan nővel akadt dolga, s megismerte a feleségét, de ezen a téren a helyzet mit sem változott. Kizárólag ez a kimondatlan, titkos szövetség vezethette el mégis az osztálytalálkozóra. Nem is csalódott; a kissé csúnyácska lányból időközben egzotikus szépség lett. Aztán a körülmények. A köztudatban úgy él, hogy feleségét az elégedetlen férj csalja meg, akinek hiányzik valami a kapcsolatból. A férfi tapasztalatai azonban egészen másról tanúskodtak. A megnyerhető veszteség című kötet elején olvasta: „Nem kell-e nagyon is meglenned ahhoz, hogy egy kicsit is elveszett lehess?” A biztos családi háttér számára szükséges és elégséges feltétele volt némi dekadenciának. Ha minden rendben volt – de csak ha minden rendben volt – közte és az asszony között, rohant Timihez elengedni magát.

A férfi értett az önkéntelen mozdulatokból, elharapott félszavakból; pontosan tudta, felesége mikor fogott gyanút. Elég jó stratéga volt ahhoz, hogy megértse: veszélyben a hátországa. Sietősen felszámolta hát addigi életét. Szeretője hívásait nem fogadta, s tudatosan elkerülte azokat a helyeket, ahol Timivel összefuthat.

Az asszony háttal állt neki, egy salátástálat sikált épp a zubogó vízben. A férfi a maga tányérját nézte mélázva, amelyen a vajmaradékok takarásából egy Vasarely-festmény kópiája bontakozott ki. Képzelete megcsalta a férfit; nem tudott ellenállni a térhatás csábításának, holott tudta: amit szemlél, egyetlen síkban helyezkedik el. Azt is csak tudta és nem érezte, hogy a felesége mellett a helye. Szeretője ellenben megőrjítette érzékeit, esze súgta neki csupán, hogy őrültség a kapcsolatuk. Amint idáig ért gondolatban, egyszerre feltárult a férfi előtt az értékek relativitása. Egy másik kultúrában, egy másik életben vagy egy másik létben bizonyára intuíciói mellett döntene.

Egészen hálószobájuk csukott ajtajáig ellátott az amerikai konyhából. Erősen behunyta szemét, és maga elé képzelte az aprócska, félhomályos helyiséget. Tudta, a reggel most fénypászmákat varázsol a fali tapétára, s a beszűrődő sugarakban porszemek milliárdjai úsznak. De a férfi nem ebben a napszakban szeretett a hálószobában tartózkodni.

Élénken emlékezett rá, gyerekkorában hogyan fogócskáztak a pajtásaival. Rendszerint kineveztek egy helyet menedéknek. Akinek sikerült eljutnia közülük arra a helyre, azt ideiglenesen nem lehetett megfogni. Csílnek hívták az ilyen menedéket.

A hálószoba az esti órákban változott számára csíllé. Pontosabban arra a fél órára, amikor a férfi már lefeküdt, felesége azonban még villanyfénynél piszmogott, miközben árnya groteszk módon megnyúlt a sötétítőfüggönyön. A férfit ilyenkor nem érhették utol gyötrő gondolatai. Általában Az emberiség krónikája című vastag enciklopédiát lapozgatta, míg el nem álmosodott. Leggyakrabban a kilencszáznegyvenharmadik oldalon maradt nyitva a könyv, mert a férfi minden este hosszan nézegetett ott egy fényképet. A fotót egy haditudósító készíthette 1941-ben, a kamera előtt német katonák vonulnak át egy szovjet falun. Még nem sejtenek semmit a jövőről, előttük terülnek el a végtelen hómezők és Sztálingrád pokla. Tejfelesszájú, derűs fritzek menetelnek a halálba, a hátországban hagyva egy egész, problémákkal terhes életet, magyarázta tegnap jókedvűen a nejének. Nem nézed meg, kérdezte hirtelen ötlettől vezérelve, és felnézett a könyvből.

Az asszony nem válaszolt. Furcsa pillantást vetett férjére, s amint leoltotta a kislámpát, igyekezett úgy tenni, mintha nem vette volna észre, hogy a katonák szemében is kialszik a fájdalom.

CSABAI LÁSZLÓ

VÁLSÁG

Nincs mit mondaniuk egymásnak. Éva cukros löttyöt szívogat, Ernő alkoholmentes sör habjának apadását figyeli. Körben elvadult szőlők. A falatozó az Öreg-Túr gátjának tövében van. Onnan a községből, Somoskútból már csak a templomtorony látszik.

Ernő a torony felé fordul, ám amit lát, az a harmincöt évvel ezelőtti Bukó. A folyó vize gombaformában buzog föl, a kövekről verődő vízpárára szivárványt fest a napsugár. A parton szitakötők szállnak a Poljusko-poljét éneklő lányok hajába. A fiúk négykézláb egymás hátára másznak, a legfelülre kerülő megpörgeti ujján a focilabdát, amit Puskás Öcsi küldött a nyárligeti DISZ fiataljainak.

A hetvenes évek elején, mikor először lobbant bele a szívekbe a fényes szelek nosztalgiája, Ernő és Éva itt, az Új- és az Öreg-Túr szegletében vettek víkendtelket. A régi idők nem jöttek vissza, de takaros hétvégi házat húztak föl.

Tegnap adták el. Most elbúcsúzni jöttek tőle. Tettek-vettek benne, aztán végül mindent ott hagytak.

A hajdan kedves helyszín pusztulása különösen a férfit kedvetlenítette el. Viszont már érkezéskor jó érzéssel nyugtázta, hogy legalább a falatozó megmaradt. A teraszát szegélyező muskátlis hordók, a csillogó fémasztalok, a pult és a belső tér szerény, de ízléses berendezése – végig ez járt a fejében, míg a volt nyaralójukban lomoltak.

Visszatérve szinte öntudatlanul ültek be, és rendeltek. Birkabordát.

A személyzet új, Ernő nem ismeri őket, nyilván egy család. Egy öreg, de fürge pincér, egy fiatal, izmos pincérfiú, és egy valószínűtlenül kövér lány. Felsorakozva meghajolnak. És elvonulnak.

Ernőéknek immár egymással kell foglalkozniuk. Nincs mit mondaniuk egymásnak.

Volt az a szombati „kirándulás”. Ernő akkor már – valóságosan – bérletet váltott a Fehér Oroszlán panzióba, Éva pedig két munkatársnőjével közös álkaszobát bérelt a Jósavárosban. De ha hazajött a pannonhalmi katolikus internátusból, tartották magukat. Rotyogott a húsleves, sercegett a sonkával töltött sajt, pirult az aranygaluska, mosolyogva osztották ki a tányért, majd adták Évának, akinek monopóliuma volt a szedésre. Családról, ismerősökről beszélgettek, mint ahogy valaha őszintén is tették. Kedélyesen hazudoztak. Ha Ernő Szicíliába repült vele, hivatalosan szakmai utat jelentett be, ha Éva pár napra hozzá húzódott, úgy beszéltek a dologról, mintha barátnőjét ment volna meglátogatni. Neveket soha nem mondtak.

– Nézzétek csak tovább a meccset (a szöuli olimpia magyar–görög vízilabda-mérkőzése zajlott), értem fél négyre jön Géza, kirándulunk egyet, nem tudom, meddig maradok… – vetette oda akkor mégis Éva. A kis Ernő leszegte, a nagy Ernő félrekapta fejét és – évek óta először – vörös lett az arca. Ez egy szombat délután történt.

– Kap húszezret, azt’ kalap! – feleli Ernő Évának. Nem esik jól Ernőnek az a megszólalás, ez a másikkal kényszer-kapcsolatba-kerülés, mikor pedig végre megint jó szemlélnivalót talált: a pincérfiú dobókockával játszik. Kiveti az alumínium tálcára és izgatottan várja az eredményt. Ha meg van elégedve, megcsókolja, ha nem, hüvelykujjával ránehézkedik, mintha agyon akarná nyomni a gyalázatost. Vicces. És akkor Éva felhozza Tunyogi Janit!

Jani évekig gondozta a telküket és a házat. Füvet nyírt, metszett, meszelt. Cserébe adtak neki hébe-korba egy kis pénzt. Meg a lehullott gyümölcsöt elvihette cefrének. Jani most százezret követel. Azzal fenyegetőzik, beperli őket, ha nem adnak.

– Mit képzel ez az ütődött? – mondja Ernő. – Papír nincs arról, hogy nekünk dolgozott. Ha a bíróságon ez kiderül, ő is megütheti a bokáját. Kap húszezret, azt’ kalap!

„Nem maradhat következmény nélkül!” – fogadta meg magában Ernő akkor, azon a szombat délutánon, vörös arccal. Másnap felvitte magukhoz Fruzsinát (csak egy kis libát a számvitelről, nem a óst, hogyha balul sülne el a dolog, ne legyen belőle nagyobb gond), és komótosan vetkőztetni kezdte. Aztán nyomogatta köldökét, harapdálta nyakát, de csak akkor hatolt bele, mikor meghallotta, hogy Éva kulcsa fordul a zárban.

Éva azonnal tudta, honnan fúj a szél. Teleengedett egy fazekat forró vízzel (kísértést érzett, hogy még alá is gyújtson), szép nyugodtan benyitott hozzájuk, és rájuk zúdította mindet.

A liba utána hetekig kenegette a fenekét és a hátát, Ernő a jobb vállát, de akkor csak félredőltek, és meglepődve bámultak. Ernő erre azért nem számított. Fruzsina semmire nem számított. Éva nem bámulta őket. Gyufaszálakat tördelt a konyhában, és egyetlen dolog járt a fejében: „Ez nem maradhat következmény nélkül!”

A dobókockát azonnal zsebre vágja a pincérfiú, ahogy visszatér az öreg. Mégis későn. Az öreg hívogató mozdulatokkal előveteti vele. A fiú úgy szorítja a tenyerében, mintha a lottó ötös, vagy ikertestvére dögcédulája lenne. Az öreg erővel kifejti. Elmosolyodik, és ad a fiú fejére egy barackot. Reccsen a koponya. A fiú aztán Ernőre mutat. Ernő örül, már épp jelezni akarta, hogy nem várhatnak végtelenségig a sültre. Felemeli az óráját és rábök, holott pár lépésnyi távoságra vannak csak, mondhatná is, de alkalmazkodik azok néma beszédéhez. Ekkor viszont a fiú kinyitja száját és súg valamit az öregnek. Sugdolózni kezdenek, és Ernőre pillantgatnak. Bemennek a raktárba, ahonnan hárman térnek vissza. Mutatják a lánynak Ernőt, és már hárman sugdolóznak. Elmegy a lány, elmegy az öreg. A fiú előveszi a kockát, s már vetné a tálcára, mikor észbe kap, és gyorsan zsebre vágja.

„Most te következel!” – mondta magának Éva, mikor a huszonnyolcadik revansra készülve egy hajnalban kiszállt az ágyból. Le-föl sétált Ernő előtt, próbálgatta, nem mímeli-e a másik az alvást, aztán az előszobában termett, előkapta a férfi kabátjából az útlevelét, és egy fűtőszáljavító stifttel lefestette a vízumot.

Ernő még aznap este visszatért. Nem Párizsból, Ferihegyről. Arcán látszott, hogy nem csak a becsekkolásnál támadt gond.

Lehányta ruháját és disznósajtot kezdett falni. Évának nem tetszett a falás, megjegyzéseket tett. Ernő felkapott egy kést, és Éva fejének irányozva eldobta. Az, célt tévesztvén, a kenyereskosárba fúródott. Ernő higgadtan konstatált: – Most te következel!

– Én nem ezt érdemeltem! – mondja a pincérfiú terítéskor. Ernő elengedi füle mellett a megjegyzést, mivel azonban a fiú megismétli, fölsejlik benne, hogy esetleg rá vonatkozhat. A fiú arcát fürkészi. Éva is. Legyintenek. Éva megint felhozza Tunyogi Janit, de Ernő félbeszakítja ugyanazzal, amivel az előbb lezárta az ügyet.

A fiú leül, babrál a sótartóval, párás szemmel felnéz mindkettőjükre. Közben felsorakozik mögötte az öreg és a lány. Az öreg biztatásképp ráüt a fiú vállára, a lány hmmm-get és dobbant a lábával. A fiú esdeklően néz Évára, aztán Ernőre, végül csalódottan felsóhajt: – Én nem ezt érdemeltem!

– Győztél – mondta egyszer Ernő Évának egy végtelennek tűnő közlekedési dugóban.

– Legyen tiéd a nyárligeti ház. A cég a nevemre kerül, a részedet kifizetem járadékban.

Éva eltakarja arcát, nehogy a férfi észrevegye rajta az örömöt. Ernő látja a mosolyt, mely alig képes már megszépíteni Éva gyűlölettől és sírástól duzzadt arcát. Ernőnek öröm az, hogy arra gondol: „Hiába mosolyog, ez annyira rossz, hogy itt nincs már olyan, hogy én győztem, vagy te győztél…”

– Nem bántotta magát! – mondja a pincérfiúra mutatva az öreg. Ernő csodálkozva néz föl. Éva ajkához kap. – Vagy igen?! Mit ártott magának!

Ernő hebegi, hogy esze ágában sincs bármi rosszat feltételezni a fiúról, de az apa félbeszakítja: – Akkor mért mondja neki, hogy ? Ha baj van a szervírálással, hívjon engem, de azt nem hagyom, hogy őtet bárki bántsa!

Ernő egyszerre védekezőn és megadóan emeli föl kezét, Éva kapcsol:

– Te, amikor a Tunyogi Janiról beszéltünk…

Ernő is kapcsol:

– Tisztelt uram, félreértésről van szó. Nem akartam megbántani a gyermekét…

– Asziszi, a fíjja vagy! – nyerít fel a lány. A háj hullámzani kezd rajta, fogszabályozójának minden perce látható, úgy kitátja száját kacagtában. Szemét megtörli, nehéz elhinni, hogy ettől jobban lát, annyira foltos a szemüvege.

– Ő a testvérem. Mindannyian testvérek vagyunk. Ha a fiam, akkor is a testvérem – világosítja fel az öreg. Ernő a fiút tizennyolcnak, a férfit hatvannak becsüli, de most nincs idő ezzel foglalkozni.

– Vagyis a testvérét… Arról van szó, hogy egy bizonyos ügy kapcsán megjegyzést tettem egy bizonyos személyre, azzal, hogy kap ennyit és ennyit, „azt’ kalap” – magyarázza az esetet félénk sietséggel Ernő. A három egymásra néz. A fiú szólal meg elsőnek:

– Én nem ezt érdemeltem!

– Má’ megin’ faszkalapozik! – dörren a lány.

– Félreértettek.  félreértettek. Nem faszkalap-ot, hanem azt’ kalap-ot mondtam…

– Mit képzel, hol van? A csungelben? Műveletlen! – szakítja félbe az öreg. – Bejön egy békés hajlékba, és káromolja a testvérünket, aki nem bántotta magát!

Minden annyira messze van már… Ernő abban sem biztos, megtörtént-e. Az Édenkert folyója, az Öreg-Túr, fittyet hányva a gravitációra, meg se moccan. Kölyökszellők fújdogálnak. A gátőr kunyhójánál horgász mártogatja a botját: eleven gémeskút. A fák a folyó közepéig hajlanak. Néha egy bogár esik be róluk a vízbe, és az apró fodrozódás zavartalanul eléri a partot. Mint egy dilettáns festmény. Pedig valóság. És az is, hogy egy lány, akinek olyan a dereka, mint a falu felé tartó jegenyéknek, és olyan tisztán szőke a haja, mint a nedves gyökérre tapadt fűzlevélnek, végre odaül mellé. Ez életének legboldogabb pillanata, gondolja akkor Ernő, és még utána pár évig.

Most, az ügyvéd poros könyveit és légypiszkos képeit nézegetve rájön, az édenkerti folyópart csak az ő fejében létezett, valójában közhelyes volt ott minden, mint egy dilettáns festményen. És azóta csak nő és nő körülöttük a közhelyesség. És bennük. És ismerőseik annyi végigcsámcsogott válási históriája után, ím, eljutottak ők is a közhelyesség tetőfokára: válnak – gondolja Éva is az ügyvéd poros könyveit és légypiszkos képeit nézegetve.

A nap perzsel, a szoba forró, porladnak az öreg falban a téglák, a pirosra festett bádogpárkányok lenszínűre hevülnek.

De Évának egyszer, abban az utolsó évben, mikor még voltak DISZ táborozások, szőke haját ilyen fehérre szívta ki a nap. Az ártéri rétek ontották az elszabadult pókhálókat, s Éva a hajába akadt ökörnyállal úgy festett, mint egy százéves koporsóálomból feltámadt, az élethez nehezen visszaszokó, félve lépegető, a menyasszonyi fátyolból lett halotti fátyol foszlányait még magával húzó hercegkisasszony. Kimerült Éva augusztus végére a sok DISZ-es munkától, csak akkor frissült föl, mikor hajához, az ökörnyál mellett végre már egy fiú is hozzásimult. Egy félénk fiú, akit neki kellett tanítania. Azért a pár napért volt érdemes megszületnie. És az utána következő pár évért. De Éva már nem biztos benne, hogy azok a napok és évek valóban léteztek. Hisz minden annyira messze van már…

– Hetedlen ízig romlott a fajtátok! – kiáltja az öreg, és egy hosszú késsel elállja az ajtó felé osonni akaró Ernő és Éva útját.

– Hetedlen ízig! – helyesel a lány, és nagyra tátja száját. Benyúl mutatóujjával, majdnem elnyeli öklét. A piszkálást befejezve ismét kifelé fordul figyelme.

– Én nem ezt érdemeltem! – panaszkodik a fiú.

– Te hívtad be őket! – üvölti az öreg Ernőnek. – Te voltál az! Te verted Fisla Pista portáján a kolompot! Azt a rohadt kolompot! A kolomppal hívtad be őket! Csak ver-ted, ver-ted, ver-ted a kolompot…– a „ted” ütemére ugrál és csapkodja a fejét, mintha az lenne a kolomp nyelve. – Azok meg elözönlötték a falut, de te csak ver-ted, ver-ted, ver-ted…

– Én nem ezt érdemeltem! – mondja a fiú.

– Megbánjátok ti még ezt! – ordít az öreg, de kaszál egy nagyot a levegőben, mintegy jelezve, hogy most már csend legyen. Azért a lány még hozzáteszi:

– Hetedlen ízig!

Meg sem szólal Ernő, míg Éva telefonon megtanácskozza anyjával a helyzetet. Újabb röntgen, újabb műtét, esetleg korrekciós műtétek, rehabilitáció. Az öregasszony sorolja tüneteit, a lánya közben a saját hasára szorított kézzel próbálja megérezni azt a bizonyos szervet. A műtét jövő kedden lesz. Hétfő délben kell a klinikára befeküdni. Éva leteszi a kagylót. A menetrendben kezd kutatni.

– Ha újrakezdhetném, megtanulnék vezetni, nem függnék mástól! – mondja Éva félig magának, félig a férjének megrovásképp. Ernő a tévét nézi, zavarja a nő beszéde. Nem néz Évára. Meg sem szólal.

– Levágtunk egy bárányt. Enni fogtok! Hozzad! – int az öreg a lánynak, aki tepsit rak az asztalra. Benne két birkaláb.

Ernő és Éva hangtalanul esznek. A hús faggyúízű és sótlan. Ez még a kényszerű, fájdalmas rágáson túl is zavaró. Ernő a sótartót keresi, másik asztalon van. Mikor nyúl érte, a fiú hátrébb teszi.

Esznek. Az idő kicsit mégis kisimul.

Az öreg újságot lapozgat, a fiú lopva a kockát simogatja, a lány a sarkát húzgálja a padlón.

– Nahát, a nyárligeti focisták idegenben megverték őket! Megverték! Ki gondolta volna?! – mondja az öreg, és a földre köp örömében. Mutogatja a fotót. A fiú is örül, és odarakja Ernő elé a sót.

Ernő tányérján elfogy a hús, Éváén még van pár csimbók. Félve nézi, de nem követelik tőle, hogy azt is magába tömje. Most nem foglalkoznak velük. Ernő és Éva egymásra néznek. Lassan felállnak. Mint vékony jégen csúszva, megint az ajtóhoz közelítenek, ahol Ernő mégis hasznosnak vél egy búcsúszót. Az öreg felkapja fejét. Pislog, akárha egy másik dimenzióból jött volna vissza. Gondosan összehajtja a lapot és feláll. Nagy gondossággal ejti ki a szavakat, melyekben alig marad nyoma erős tájszólásának:

– Bűnt követtetek el a fiam ellen, én viszont bűnt követtem el ellenetek. Hazudtam ugyanis, mert nem vágtunk bárányt, nincs is semmiféle bárányunk, a pásztorok szúrtak le egy hibásat múlt vasárnap, és pálinkáért cserébe itt hagyták. Kvittek vagyunk hát, testvérek – mondja, és kezet fog Ernővel. Éva előtt kinyitja az ajtót, de ahogy a nő lép egyet, rögtön be is csapja. A fiú meg a lány hosszú késekkel kezükben felugranak.

– Hétkor jó lesz? – kérdi az öreg.  Ernő hebeg, hogy már megették a vacsorát, Éva hebeg, hogy mi lesz jó, és hogy sietniük kell.

– Nem értitek, hogy nekünk nincs bárányunk?! – mordul az öreg, hangjában cseppnyi sincs az előbbi szívélyességből.

– Meg akaaanak lógni áldozat nékű, meg akaaanak! – sipít a lány.

Az öreg olyan hangon szól, úgy gesztikulál, mintha nemcsak megfenyíteni, meggyőzni is akarna.

– Mondtam, hogy nincs bárányunk! Ugye mondtam nekik, testvéreim. És mégis itthagynának minket. Mielőtt leszáll az éj, el kell végeznünk az áldozatot. (Ernő és Éva felé fordulva:) Ezt ti is megérhetitek. Lemondunk rólatok, csak mert méltóztattatok velünk elkölteni egy vacsorát? Csak nem képzelitek?

Ernő felkapja az életlen éttermi kést, amivel a sültet ette, és az öregnek vetődik. De valaki belékapaszkodik, tompa, kíméletlenül kemény tárgy csapódik a halántékának. Elsötétül előtte a világ.

– És még ezeknek vágtunk le egy bárányt! – mondja az öreg.

Mikor Éva magához térvén felfedezi, hogy azért van fordítva a világ, mert fejjel lefelé lóg, minden morzsányi erejét összeszedve próbálja fölvetni fejét, s ettől a hiábavaló küzdelemtől kicsordulnak könnyei. Feladja. A környezet nyugvópontra jut. És a közepén Ernő van. Ernő homloka. Rajta a forradás. Azt a sebet Éva okozta, mert azon az estén férje célt tévesztett kését Ernő felhívására, feléje irányozva, ő is eldobta. Ernő homlokán megpattanva csapódott be a mosogatóba. Most egy ugyanolyan kés hosszú madzagon rozsdás kampóra akasztva lóg. És lóg Ernő is. Ő is fejjel lefelé.

Az öreg élesíti a bárdokat, a fiúnak magyarázza a pontos célzás menetét: szemtorna, levegővétel-visszatartás, irányított vállmozdulat, utána viszont szabadon engedett lendület. De Évát ennél jobban borzasztja az a kis apró seb Ernő homlokán. A világ végére elmenne, csak hogy eltüntethesse, hogy visszaforgathassa az idő kerekét, addig a konyhai dobálózásig, vagy még korábbra, az első revansig. Nem, nem is addig, inkább addig a találkozásig, az Öreg-Túr mellett, amikor a haja olyan fehéres-szőkén lebbent, hogy nem lehetett megkülönböztetni, mi benne a hajszál, és mi az ökörnyál – emlékezik most (fejjel lefelé csüngve) Ernő is, Éva lehulló hajfürtjeit látva. Akkor azt gondolta, az illatosan gyöngyöző fűzágakhoz hasonlóan Éva is parfümöt bocsát ki magából, azért ragadnak hajához a pihék, bogarak, szirmok. Megérintette a lány kellemesen hűvös haját. Ki akart húzni egy pókfonalat belőle, de az csak nyúlt-nyúlt. És mikor egyszer sokáig feküdtek Évával a réten, majd a lány felállt, és elindult a töltés felé, valóságos uszony, egyre táguló pókfonálfátyol-uszony követte.

Megbűvölten nézi Ernő, akkor és most, és kicsordulnak könnyei.