KERÉKGYÁRTÓ ISTVÁN

rükverc

– próza –

KALLIGRAM

KALLIGRAM

2014

Copyright © Kerékgyártó István, 2012

ISBN 978-615-5454-31-8

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Lezárt ügy

– Baszki, ez meztelen!

– Tényleg az – pásztázza végig rúdlámpájával az őrmester a padon fekvő férfit –, meg azt hiszem, halott is.

– Honnan veszed? – kérdezi a tizedes.

– Nem lélegzik.

– Ha lenne nálunk tükör, a szájához tartanánk, ha bepárásodik, él. Ha nem, kampec. Fogd meg az ütőerét!

– Fogd meg te, baszki. Ez egy büdös csöves – lép hátra az őrmester.

– Ez mosolyog.

– Szerintem vicsorog.

– Nem, nézd meg, mosolyog. Mit csináljunk vele?

– Hívunk orvost. Átmegyek a Kapás utcába, az ügyeletesért. Itt várjál!

Hajnalodik, a Mechwart liget fáinak dérrel borított ágai sejtelmesen derengenek, a sarki boltnál rakodnak a tejszállítók, éppen az üres ládákat dobálják fel a teherautóra, mikor az őrmester megérkezik az orvossal. Fehér köpenye kilóg a rövid autóskabát alól, haja borzas, az ügyeleti szoba pihenőágyáról ugrasztotta föl a rendőr.

Az őrmester a meztelen férfira irányítja a lámpát, az orvos gumikesztyűt húz, és sztetoszkópját a padon fekvő mellére szorítja.

– Meghalt. Valószínűleg kihűlt – mondja.

– Nincs idegenkezűségre utaló jel? – kérdi a tizedes.

– Hülye vagy? – világítja körbe a padot az őrmester.

– Hát hol a ruhája? Ez nem itt vetkőzött le, ezt idehozták.

– Világítson még! – mondja az orvos.

Az őrmester a fénycsóvát lassan vezeti a testen lefelé, amikor a hulla lábfejéhez ér, az orvos határozott mozdulattal a hasára fordítja a tetemet, most fölfelé araszol a lámpa fénye.

– Nincs sérülés – rázza a fejét az orvos. – Kihűlt. De ezt tényleg idehozták, és levetkőztették, hogy itt fagyjon meg. Mindenesetre nagyon részeg lehetett, még most is bűzlik.

Mire az orvos elmegy, a Margit körút felől a zaj folyamatos lesz. Villamosok csöngetnek, teherautók dudálnak, a piros lámpa előtt fékek csikorognak. Teljesen kivilágosodott, most már tisztán látszik a pad körül a puha, sáros földön a sokféle lábnyom. A két rendőr csak sejti, melyik tartozik hozzájuk, és melyik azokhoz, akik idehozták a padon fekvőt.

– Ezt már baszhatjuk, ehhez kevés a kerületi kapitányság. Hívom a béerefkásokat helyszínelni – legyint az őrmester.

*

– A felzethez írja, Éva! Jelen igazságügyi orvosi boncjegyzőkönyvet kétezertizenegy december huszonhetedikén délelőtt kilenckor, a János kórház proszektúráján vettem föl. Jelen vannak: Háromi Ferenc rendőr százados, a béerefká életvédelmi osztályának nyomozója, Nagy Viktor boncmester, Kozákné Kiss Éva polgári alkalmazott, jegyzőkönyvvezető, és a boncolást vezető doktor Havasi László őrnagy blablabla, kirendelés száma blablabla, tudja ezt maga, Éva – diktálja a rendőrorvos, miközben a mérőszalagot tekeri össze. – A lelet részhez írja! Külvizsgálat. Százhetvenöt centi magas, kábé hetvenkilós, hatvan év körüli, világos bőrű, átlagos csontozatú, gyenge fizikai állapotú, ismeretlen férfi hulla. Személyazonosságát nem lehetett megállapítani, meztelenül találták meg egy közparkban a második kerületi járőrök. Mivel ismeretlen halottról van szó, fényképeket készítettünk a tetemről. Viktor, gyere már, bazdmeg, csináld azokat a képeket, mielőtt szétkapjuk! Éva, írja. A halott valószínű hajléktalan volt, az egész test szennyes, mely szennyezettség nem bűncselekményre, hanem életvitelére utal. Haja ősz, rendezetlen, egész arcát ősz szakáll borítja. Haját, szakállát nem vágtuk le, tapintással győződtünk meg, hogy duzzanat, hematoma nem található.

– Meg kedvünk sem volt ezzel a tetves hajjal baszakodni – dünnyögi a boncmester, miközben fényképez.

– A testen intenzív, nagy kiterjedésű hullafoltok láthatók, a hullamerevség teljesen kifejlődött, a szemfenékben még felismerhető a macula, de az erek rajzolata már csaknem eltűnt. Mindezek arra utalnak, hogy a halál úgy kilenc-tíz órával ezelőtt állt be. Tehát, valamikor éjfél körül. Sérülés, erőszakos behatás a testen nem látszik, tetoválás nem található. Mindkét karon ekcémás bőrelváltozás, bal lábszáron akut lábszárfekély. Az áll alatt, a bal oldali ötös és hetes borda között, a comb mindkét oldalán, a térden gyógyult sebek, jobb combon késszúrásból eredő régi heg. A jobb lábszáron szintén régi hegek. A bal lábfejen egy korábbi fagyás következményeként az egyes és kettes lábujj hiányzik. Emiatt valószínűleg sántított. Fogazata hiányos, a jobb felső egyes és kettes kitörve, de a törés nem friss.

A boncmester az orvos mellé lép, kezében elektromos körfűrész. Meglékeli a hulla fejét, közben az orvos átvágja a bordákat, megnyitja a mellkast, kimetszi a szívet, vizsgálja, aztán mérlegre teszi. Végül a hasüreget is megnyitja, eltávolítja a májat, vizsgálgatja a lépet. Szó nélkül dolgoznak.

A nyomozó néhány lépéssel odébb egykedvűen figyeli őket, a jegyzőkönyvvezető kerek tükrében nézegeti magát, majd ajkát csücsöríti, rúzst ken rá.

– Láttad, Éva? – kérdezi a boncmester.

– Mit? – kérdi a jegyzőkönyvvezető, anélkül, hogy a rúzsozást abbahagyná.

– Az ürge faszát.

A nő felemelkedik, a boncasztalra pillant.

– Cserélnél vele, mi, Viktor?

– Elég legyen! Éva, írja! – szól a rendőrorvos.

A nő táskájába dobja a tükröt és a rúzst, ujjait a laptop klaviatúrájára helyezi.

– Belvizsgálat. A koponyát, a mellkast és a hasüreget megnyitottuk. A belső szervek vizsgálata jelentős patológiai elváltozást nem mutat. A máj erősen megnagyobbodott, a hasnyál állaga is rendszeres alkoholfogyasztásra utal. Ezen elváltozások semmiképpen sem okai a halálnak. Gyomortartalomból a mintavétel megtörtént, vért is vettünk, mert erős a gyanú, hogy az elhunyt a halál beállta előtt nagy mennyiségű alkoholt fogyasztott.

– Be volt baszva, mint az állat – mondja a boncmester.

– Szép halál. Hever csórikám a padon, se hideg, se fájdalom, csak könnyű lebegés, aztán bamba vigyorral elalszik.

– Éva, írja, a halál oka: kihűlés. Dátum, jegyzőkönyv, köszönet, kézcsók, dobja a gumikesztyűt a kukába! – mondja a rendőrorvos, és már megy is kifelé a boncteremből.

*

– Ezt ismeri? – tolja a fotót Háromi nyomozó a Máltai Szeretetszolgálat emberének orra alá, aki a bablevest méri a Moszkva téren. A kondér előtt hosszú sor kígyózik, de néha megnyílik, hogy a metróhoz igyekvőket átengedje. Az utasok többsége azonban nagy ívben megkerüli a toprongyos embereket.

Az ebédosztó rá se pillant a képre.

– Én itt a kezeket figyelem. Hogy mennyire remeg, meddig merjem a tányért, nehogy kilötyögtesse. Nem az arcukat nézem. Menjen a Könyvesbe vagy az Elődbe, ott előbb-utóbb mindegyik megfordul.

– Mik ezek? – kérdi a nyomozó.

Az ebédosztó csodálkozva pillant a rendőrre, aztán megvonja a vállát.

– Hát fapados szállók. Éjjeli menhelyek.

Háromi felírja a szállók címét, végigsétál a sor mellett, először a rendőrigazolványát, aztán meg a szakállas hulla képét mutatja, de azok csak vonogatják a vállukat. Néhányan valószínűleg ismerik, csak nem akarnak szóba állni a rendőrrel.

A százados a Könyves Kálmán körút mellett dönt, az közelebb van. A fapadosnak becézett hajléktalanszálló épületén aztán meglepődik, éppen mint valami első világháborús kaszárnya, vagy békebeli gimnázium. Nyilván akkoriban épült. Szépen kifestve, fehérre, rózsaszínre. De a bejárat zárva, lassan megkerüli az épületet, üvegfülkét lát a hátsó traktushoz ragasztva. Kopasz, arany fülbevalós férfi és két hatalmas kutya ül a kalitkában.

– Nincsenek nyitva? – kiabál.

– Este hatkor nyitunk. De előbb jöjjön, a felújítás óta gyorsan betelik, aztán mehet az Elődbe.

– Rendőr vagyok – mutatja Háromi az igazolványát, és végigpillant magán, hogy ennyire ócska-e ez a télikabát.

– Várjon, szólok! – mondja a portás, és eltűnik a hátsó ajtónál.

Csak a két kutya marad, mellső lábukkal az asztalra támaszkodnak, úgy vicsorognak a rendőrre. Végül egy fiatal nő érkezik, kinyitja az üvegfülke apró ablakát, és kiszól:

– Miben segíthetek?

– Ezt ismeri? – mutatja a képet a százados.

– Ez a Sánta. Régóta jár ide, vagyis járt, egy ideje nem láttam.

– Milyen Sánta? Mi a keresztneve?

– Ja, ez nem az igazi neve. Csak mert sántít. Miért keresi? Csendes ember, soha nem balhézott.

– Meghalt.

– Marika, hogy is hívják azt a nőt, akivel a Sánta járt ide? – kiabál ki a nő a folyosóra.

Belép a fülkébe egy középkorú nő, szája sarkában cigaretta.

– Lecsós. Lecsós Vera – feleli meglepően mély hangon.

– Nem tudják, hol találom?

– A múlt héten többször járt nálunk. Vagy az Elődben, vagy nálunk alszik. Ha tegnap az Elődben volt, akkor most – a karórájára pillant – a Fehérközi melegedőben lehet, csak néhány buszmegálló innen. Próbálja meg ott, az Éles sarok mellett, Fehér köz kettő.

– Sánta mikor járt itt?

– Talán ősszel láttam utoljára. Mostanában egyedül jött a Vera – feleli a nő, és megy a dolgára.

A barnára mázolt fapavilonban meleg és emberszag fogadja a nyomozót. A hosszú folyosóról balra és jobbra szobák nyílnak, ahol székeken hajléktalanok ülnek, többségük kifejezéstelenül bámul maga elé.

– Egy nőt keresek, a Lecsós Verát, de azt hiszem, nem ez az igazi neve – mutatja jelvényét Háromi a fiatal nőnek, aki éppen akkor lép ki az egyik szobából, és kérdőn néz rá.

– Jöjjön – mondja a nő.

A folyosó végén beszól az egyik helyiségbe:

– Vera, magát keresik.

– Mindjárt, csak megáll a centrifuga.

– Várja meg az irodában – kíséri vissza a nő a századost a bejárat melletti szobába.

Két íróasztal, nagy ablakok, számítógép, iratszekrény. Az én szobám se jobb, néz körül a százados.

Csíkos, fakó fürdőköpenyben belép Lecsós Vera, kezében a személyi igazolványa, leteszi a nyomozó elé.

– Ez mi?

– A flepnim. Azt mondták, maga rendőr, azok mindig ezt kérik először.

Háromi kezébe veszi az igazolványt, nem néz bele. A nőt bámulja. Szürke haj, kifejezéstelen, püffedt arc, a köpeny ujja csak könyékig takarja sömörös, szokatlanul vörös kezét. Valószínűleg nemrégen fürdött, és a meleg vízhez nem szokott bőre begyulladt.

– Minden ruhámat kimostam, ezért vagyok ebben a kincstári köpenyben.

– Nyugodtan – feleli zavartan Háromi, és belenéz a személyibe.

– Szóval maga Horváth Miklósné.

– Született Várdai Vera. Anyám neve…

– Ismeri ezt a férfit? – mutatja a százados a fotót.

A nő sokáig nézi, aztán visszaadja.

– Ismerem. Ez a Sánta.

– Meghalt.

– Látom.

– Meg se lepődik?

– Itt elég gyorsan meghalunk. Sokat üvegeztünk együtt. Rendes faszi volt.

– Mi az, hogy üvegeztek?

– Hát átfejtettük a kukákat betétes üvegért.

– Hogyhogy átfejtették?

– Bemásztunk a konténerbe, és egy bottal az egyik oldaláról a másikra piszkáltuk a szemetet. Ez a fejtés. Akkor előjönnek az üvegek, és néha egész jó cuccok is. Egyszer találtunk egy kombinált fogót, ami szinte új volt, Sánta a Hunyadi téri bolhán ötszázat kapott érte.

– Tudja az igazi nevét is?

– Vidra Zsolt.

– Kérek egy kocsit, és bejön velem.

– Gyanúsított vagyok?

– Nem, csak mesél nekünk erről a Vidráról.

*

– Teát? – kérdezi a százados, miközben a Teve utcai irodájában a nőt nézi. A fürdőköpeny helyett most szürke gyapjúnadrágot, magas nyakú pulóvert visel, már csak a kézfején és az arcán látja a szél és a meleg víz okozta bőrpírt.

– Kérek.

A nyomozó a gyorsforralóból teletölt két bögrét, filtert lógat az egyikbe, aztán átteszi a másikba is.

– Nincs, amivel kibélelje? – kérdi a nő.

A nyomozó a lemezszekrényhez lép, zöld literes üvegből pálinkát tölt a bögrékbe. A nő kezébe nyomja az egyiket, leül az asztalához.

– Mikor ismerte meg?

– Kábé két éve.

– Ki ez a Vidra Zsolt? Mit tud róla?

– Az utcán senki se beszél a múltjáról. Az fáj, az elmúlt, attól csak sírni lehet. Hogy valaha volt otthonunk, családunk, ágyunk. Ott csak a ma van. Se tegnap, se holnap.

– Azért csak tud róla valamit, ha két éven át együtt lógtak az utcán...

– Sok cukorral szerette a teát. Szívesebben ivott bort, mint sört. Hetente egyszer megfürdött valamelyik nappali melegedőben. Szürke kabátot hordott, rézgombokkal, a derekánál bordó sállal kötötte át. Sántított.

– Magának bizalmas társa volt? Barátja?

– Hogy szexeltünk-e?

– Ühüm.

A nő simogatja a haját, gondolkodik.

– A szállókban elkülönítik a férfiakat a nőktől. Meg hát nem is kívánja már az ember. Undorodik a testétől, aztán úgy gondolja, hogy a másik is az övétől. Persze, azért olykor…

– Hogy ismerte meg?

– Én akkor már egy ideje üvegeztem, ő meg szóbelizett…

– Kéregetett.

– Húszast, ötvenest, olykor százast is kapott. Előtte a Hármashatár-hegyen valami erdei kalyibában héderelt, és a közeli villák kertészeinek segített. De aztán otthagyta, nem mondta, miért, én meg nem kérdeztem, és visszajött a városba.

– Aztán?

– Összeálltunk, együtt üvegeztünk. Ennyi – szipog a nő, a pulóvere ujjába törli az orrát.

– Összeálltak.

– Csak este váltunk el, ha fapadban aludtunk, főleg télen, akkor ő a férfi, én meg a női részlegbe mentem. Nappal együtt lógtunk. Nekem jó volt, kevesebbet bántottak. Nem akartak csicskáztatni. Azt hiszem, neki is jobb volt. Reggel kijöttünk a fapadból, együtt mentünk az első nejlonost megvenni. Soha nem vittünk piát a szállóra. Egyszer megbukunk, többé nem engednek be.

– Szóval semmi rendkívüli.

– Rendkívüli? Semmi. De tudja, milyen az, amikor a priccsen ruhástul bebújok egy koszos takaró alá? Üvöltöznek, álmukban hörögnek, én meg szorítom a cuccomat, nehogy ellopják. Az Elődben vagy a Dankóban hattól a villanyoltásig csak nézem a hülyéket. Kimenni nem lehet, elvesztem a helyemet. Az egyik folyton térdel, és egy pénzdarabbal a padlót karistolja. Órákig. A másik kivesz a szemétből egy papírdarabot, azt tépegeti. Egész este csak tépeget. A tévét összetörték, nézzük egymást éjfélig, vagy veszekszünk.

– Azt mondták a Könyvesben, mostanában egyedül járt oda. A Sánta nélkül. Miért?

– Nem jött velem.

– De miért nem?

– Kutyázott – feleli hosszú szünet után a nő, és belekortyol a teába.

– Miért kellett ezen ennyit gondolkodni? – kérdezi a nyomozó, ő is iszik.

– Na, ez tea! Apám mondta, hogy a teában mindig van bor, rum vagy pálinka. Különben csak mókusvíz.

– Tehát?

– Én semmit nem tudok. Én senkit nem vádolok. Érti? Nekem kell visszamenni az utcára, nem magának.

– Csak beszélgetünk. Nem veszek föl jegyzőkönyvet.

– Valamikor szeptemberben hallottuk a Dózsa fapadban, hogy a Déli környéki kutyások napi ezresért adnak bérbe kutyát.

– Bérbe?

– Kutyával lehet a legjobban szóbelizni. Akár négy-ötezer is összejön.

– Minek bérelni? Miért nem egy kutyamenhelyről hozzák ki, vagy fognak be egy kóbor kutyát?

– A befogott csúnya. Sánta, le van forrázva, azzal nem lehet kutyázni. A csúnya kutyára nem adnak pénzt. Az emberek a szép kutyát szeretik, arra még ötszázast is dobnak. Az állatmenhelyen vannak ilyenek, de ott csak bejelentett lakásra adnak ki. Az állatvédőktől is kell papír. Ezek a kutyások lopott személyivel, hamisított állatvédős papírral négy kutyát hoztak ki. Bérbe adják őket. Először mi is béreltünk, de aztán megverték a Sántát, és azt mondták, ott marad velük, ő jár ki az egyik kutyával a Délihez, a többit meg nappalra bérbe adták. Ők meg a tanyájukon kártyáztak, piáztak.

– Milyen tanyájukon?

– A Déli mellett, az Avar utcában van egy bekerített telek.

A nő megint iszik, egy cigarettát kér, nagyot slukkol, aztán folytatja.

– Nekik csicskázott. Minden pénzt elvettek tőle, ott kellett aludnia.

– Honnan tudja, ha nem találkoztak?

– Hallottam a nappali melegedőkben. Amúgy meg találkoztunk.

– Mikor?

– Karácsonykor. Azt mondta, elszökött tőlük. Huszonötödikén délben a Moszkvára jött, sejtette,hogy ott leszek az ebédosztásnál. Öt körül bementünk a Dózsa fapadra, hogy föliratkozzunk éjszakára.

– Aztán?

– Éjszaka ott voltunk. A fapad legnagyobb szobájában vagy ötvenen ültünk az ágyakon meg a földre dobott matracokon, hallgattuk Tamás atyát. Fogtuk egymás kezét. Az atya azt mondta, imádkozzunk saját szavainkkal, az a legkedvesebb az Úrnak. Szégyelltünk megszólalni. Aztán egy nő elkezdte, hogy Uram, segíts, hogy elkerüljek innen, hogy legyen hol laknom. Erre mások is kértek valamit.

– Vidra is?

– Ő is.

– Mit?

– Hogy mielőbb meghaljon, nem bírja tovább. Valami szép halált kért az Úrtól. Ne olyat, mint amilyen az apjának vagy anyjának volt, és olyan se legyen, mint a Dezsőnek.

– Mert a Dezsővel mi történt?

– Fölgyújtotta néhány részeg suhanc a Kamaraerdőnél.

– És a szülei hogyan haltak meg?

– Ilyesmiről nem beszéltünk – feleli a nő. Nagyot szív a cigarettából, folytatja. – Amikor valaki befejezte az imát, nekünk azt kellett mondani, hogy kérünk téged, hallgasd meg testvérünket. Akkor már sokan sírtak. Én is.

– És Vidra?

– Ő is.

– Másnap mi történt?

– Reggel nem találtam. Azt mondták, hétkor elment a haverjaival.

– Voltak haverjai?

– Nyilván a kutyások jöttek érte.

*

Másnap délelőtt Háromi százados szól Gadó zászlósnak, kísérje el egy budai telekre, ahol hajléktalanok tanyáznak. A zászlós rendőrtiszti főiskolás, éppen az életvédelmi osztályon tölti három hónapos gyakorlatát. Szívesen megy Háromival, aki rutinos nyomozónak számít, tanulni akar tőle. A metrón a százados elmondja, egy hajléktalan halála ügyében nyomoz, és hogy mit mutatott a boncolás, mit tudott meg az áldozat barátnőjétől. Figyelmezteti a zászlóst, oda mennek, ahol a halott férfi nagy valószínűséggel az utolsó napjait töltötte, készüljön fel, hogy esetleg agresszívan fogadják őket.

A zászlós ötletekkel áll elő, kérdi, rögzítették-e a pad körül a lábnyomokat, a helyszínen szagminta vételét javasolja, és biztosítja a századost, hogy egyáltalán nem fél, éppen ellenkezőleg. Már régóta vágyik egy éles bevetésre.

A sínekkel párhuzamosan, néhány méterre a Délibe érkező vonatoktól húzódik a telek utcai része. Elöl fapalánk, oldalról és hátulról ablaktalan tűzfalak határolják. A deszkakerítésen kapu, melyet belülről bedrótoztak, a százados vállal löki be. A telken öt darab kék fóliából eszkábált sátor áll. A sátrakat úgy helyezték el, hogy bejáratuk egy kerek térségre nyíljon, a tisztás közepén vaskatlanban tűz ég. Körülötte zöldséges ládákon férfiak ülnek, mellettük műanyag kannában bor.

A százados felemeli a jelvényét, egyenként megmutatja nekik a halott Vidra fotóját.

– Ismerik?

– Nem is tudom. Akár Jocó bácsi is lehetne – mondja egy tagbaszakadt, usánkás férfi, egyik társára mutat, akinek ősz szakálla és borzas ősz haja van.

– Mutassa még egyszer! – kurjantja a Jocó bácsinak nevezett, fogatlan szájával vigyorogva nézi a képet. – Ez tényleg lehetnék én is. De én még élek!

– Ne szórakozzanak. Ismerik vagy nem?

– Nézze, nyomozó úr, itt az utcán egyik csavargó olyan, mint a másik. Lehet, hogy láttuk. Lehet, hogy nem – feleli az usánkás.

A százados ekkor veszi észre, hogy az egyik férfi fején, a nyakánál megkötve kifakult, bordó sál. Mint egy fejkendő. A katlanhoz lép, az öntöttvas rácson fahasábok égnek, a rács ujjnyi vastag résein a hamu egy kerek bádogtepsibe hullik. Egy bottal turkálni kezd a tepsiben. Látszólag szórakozottan kotorgatja a vastag hamuréteget, aztán megkérdi.

– Szóval nem ismerik a Sántát?

Senki nem válaszol, vonogatják a vállukat. Mikor a százados megtalálja az első rézgombot, feketén, összeolvadva, odahívja a zászlóst, és mutatja neki. Mikor a második gomb maradványait is előkotorja, int, hogy mehetnek.

– Láttad a bordó sálat? – kérdi a százados, mikor kilépnek az utcára. – Erről beszélt a társa, a Vera. A katlanban égették el a kabátját, nyilván annyira tetves volt, hogy már nekik sem kellett, a fémgombokat sem vágták le. A gombok alatt van a legtöbb serke.

– Az mi?

– A tetű petéje.

– Letartóztatjuk őket?

– Minek? Ha bevisszük ezt a sok büdös ördögöt, összevissza hazudoznak. Hogy a gombmaradványok Vidra kabátjáról vannak, soha nem tudjuk bebizonyítani. Heteket, akár hónapokat baszunk el, végül egy újabb felderítetlen ügy.

– És ha mégis? Keresztkérdésekkel összezavarhatnánk őket. Vagy kijönnénk a nyomkövető kutyásokkal. Biztos találnánk valamit.

A százados, mintha nem is hallaná, folytatja.

– Mivel Vidra elszökött tőlük, visszavitték. Másnap este itatni kezdték, aztán elindultak a tanyájukról. A Mechwart ligetig jutottak, mire csontrészeg lett. Lefektették a padra, levetkőztették, a cuccain osztoztak, ami nem kellett, elégették. De ezeket nem tudnánk bizonyítani. A boncolási jegyzőkönyvben az áll, hogy kihűlt. Hát kihűlt. Lezárt ügy.

– És ezt hagyjuk? – kérdi a zászlós.

– Leitatták. Boldogan halt meg. Úgyis a szép halálért könyörgött. Hát megkapta.