Lanczkor Gábor

FOLYAMISTAN

Libri Kiadó

Budapest

Copyright © Lanczkor Gábor 2014

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Dunajcsik Mátyás

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borítóterv Somogyi Péter

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-464-4

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

A kötet megjelenését támogatta

Krisztinek

Kedvesed énekled, jó. Mennyire más, jaj,

hogyha a vérben bűnökkel bújó folyam-istent.

Rainer Maria Rilke

(Tandori Dezső fordítása)

He’s inventing landscapes

In the magnetic field

Coil

TARTALOM

JAPÁN

ÁLOM ÜLEDÉKE

ESTHER

KASZIDA

A PRÓFÉTA HALÁLA

EPILÓGUS

JAPÁN

Nehéz megszólítanom Önöket, mert ahelyett, hogy tiltakozásuk felverné Európát, Önök csendben vannak. Mert mi is folyik itt? Keresztény- és magyarüldözés, gyalázás a másság, a sátáni másság égisze alatt. Önöknek, püspökök és érsekek, papok és szerzetesek, kötelességük volna egy apróság: ha kell, életük árán is megvédelmezni a hitet, Krisztust, és híveiket. De Önök nem teszik. Hallgatnak, és bölcsességnek gondolják ezt a hallgatást… Pedig nem az! Ennyit Önöknek, akik ma, a homoszexuálisok önmutogató és kereszténységet gyalázó felvonulása után egyetlen szóval sem tiltakoztak, noha XVI. Benedek pápa erre vonatkozó véleményét és utasításait jól ismerik… Ám Önök, püspökök, érsekek és papok ismét, mint már oly sokszor, cserbenhagyták saját híveiket, a megalázott Egyházat. Mert az egyház mi vagyunk. És Önök elnézték a rózsaszín Bibliát, és a Korpuszt. Sajnálom Önöket, mert némák maradtak… De Önök e kis levelet is nyilván elhallgatják majd. Hiszen a szokás hatalom! Tartsanak bűnbánatot, mert Önök ma hitetlennek látszanak híveik előtt!

Ennyi állt girbegurba kézírással a négyzetrácsos spirálfüzetből kitépett lapon, ami címzés, aláírás és boríték nélkül volt bedobva a Pest megyei kisváros római katolikus plébániájának postaládájába. Előző héten volt a fővárosban a melegfelvonulás, hangos tüntetőktől kísérve, akik a Buzikat a Dunába, zsidókat is utána-szlogen skandálása után jól össze is vertek két német homoszexuális férfit a rakparton. A bulvársajtó persze címlapon tudósított mind a rendezvényről, mind annak megzavarásáról, így az egyik lakótelepi újságosbódé mellett elhaladva Gellei János atya is szembetalálkozhatott annak a papi galléros inget és kisgatyát viselő, rózsaszín Bibliát ölelgető fiúnak a képével, akire a levélíró utalt.

Miután a bejárati folyosóról nyíló irodahelyiségben az íróasztalhoz ült, eltöprengett, mihez kezdjen az obskúrus irománnyal, aztán negyedrét hajtva négy darabba tépte, és a papírkosárba hajította. Az alpakkakéssel bontotta föl a maradék postát, ami ma egy közüzemi számlát és az egyházmegye körlevelét jelentette; ez utóbbit átfutotta és a feketére érett asztallapon hagyta, míg a számlalevelet a megfelelő irattartóba helyezte. A két borítékot összegyűrte, és az anonim levél darabjai közé hajította.

érsekek, ez meredt rá az átrendezett fecnik közül. Tisztában volt vele, hogy a paplakban ő az egyetlen, aki képes ezt a szót ilyen távolságból kiolvasni, de azért mégiscsak lenyúlt a szakadt papírszeletért, összegyűrte, majd különös óvatossággal ejtette vissza a többi közé. Aztán egy szűk órán keresztül adminisztratív ügyekkel foglalkozott. Bőven lett volna még tennivalója, amikor a tizenegyet elütötte a falióra, de nagyot sóhajtva kikapcsolta a laptopot, összerendezgette az asztalon szanaszét heverő iratokat, fogta a táskáját, és sietősen elhagyta a parókiát. Autóval ment a városi kórházba. Az előző héten érte szélütés a plébánia idős kanonokját. Ebéd közben. Egyszerűen csak lefordult a kőpadlóra. Nem egészen öt perc alatt megjött érte a mentő, de azóta is öntudatlan volt. János atya ma is hozott neki a szentostyából, remélve, hogy sikerülhet valami módon kapcsolatot teremtenie a galambősz beteggel, hogy majd le tud olvasni a szájáról egy áment, hogy biccent neki, jelez a szemével, vagy bármiféle jelet ad, amit ő igenként értelmezhet. Hiába beszélt hozzá, Donát atya semmi jelét nem mutatta, hogy észlelné a jelenlétét. A betegek kenetét még a baleset napján megkapta. Mint azóta minden nap, János ma is bő háromnegyed órát ült az ágya mellett, fogta a kezét és csöndesen mormolva imádkozott, mintha az ő nevében is tenné. Miután elhagyta a kórtermet, váltott néhány finomkodó mondatot a beteg állapotáról a főnővérrel, majd leviharzott a lépcsőn, hogy minél előbb kívül legyen a hetvenes években épült csúf klinikaépületen. Beült a viharvert fehér Suzukiba, indított, és olyan figyelmetlenül kanyarodott ki a kórház előtti széles fasorra, hogy a védett úton haladó metálszürke autó sofőrjének kellett a fékbe lépnie.

Az amúgy is paphiányban szenvedő magyar egyházmegyék átlagához képest jócskán túlképezve, közvetlenül Rómából került János bő egy évtizede a Szent Annáról elnevezett vidéki templomba; nem lehet mondani, hogy felhőtlen lett volna a viszonya az idős és rettentően konzervatív atyával, aki akkoriban már húsz esztendeje lakta a házgyári tömbök közé szorult ódon plébániát.

A posta előtti piros lámpánál várakozva a papi civilt viselő Gellei arra eszmélt, hogy egy szőke fiatalember ordítva tépi föl a Suzuki ajtaját.

Az atya olyannyira megszeppent a töprengését elvágó dühös hangtól, hogy mukkanni sem tudott.

– Mondjál már valamit, malacképű! – csörgette meg fenyegetően a karláncát az inkább fiú-, mint férfikorú, rövid ujjú inget viselő alak.

A pap önkéntelenül is a visszapillantó tükörbe lesett az orrára tett célzás miatt, amely a gyerekkorában elviselt csúfolódások keserű emlékét kavarta föl benne, de persze nem a saját képét látta, ahhoz közelebb kellett volna hajolnia, hanem egy metálszürke Hondát, amelynek a volánja mögött nem ült senki.

– Bocsásson meg, kérem! – ennyit tudott kibökni ijedten.

– Nehogy Jézus Krisztusról kezdj el itt nekem hadoválni! Majdnem összetörted a kocsimat!

– Nem állt szándékomban. Bocsásson meg!

– Legalább a kezedet emelted volna föl, hogy elnézést!

– Elnézést – mondta, és végre nyíltan a fiú szemébe nézett.

A leplezetlen agresszió által eltorzított arc, amit látott, valahogy rögtön és különösen megnyugtatta.

– Az egyik paptársamnál voltam a kórházban, aki nagyon beteg. Elmerültem a gondolataimban, és figyelmetlenül kanyarodtam ki az útra. Kérem, ne haragudjon rám, őszintén sajnálom, hogy veszélyeztettem az ön és az autója épségét – mondta higgadtan, mindvégig a fiatalember szemébe nézve. Aki nemcsak ettől jött zavarba, de a komikus hangütéstől is. Izgágán járatta tekintetét a férfi arcán és az autó belsején.

– Hihetetlen – mondta, majd visszament a kocsijához.

A pap a harmadik keresztutcánál lefordult jobbra, a fiú ment tovább egyenesen.

Míg megebédelt a parókia konyháján, megint Donát atya járt az eszében. Immár hatodik napja kellett nélkülöznie a társaságát. Ahogy csöndesen, gépiesen táplálkozva egyedül ült a megszokott helyén a négyfős étkezőasztal mellett, élesen látta maga előtt, amint az öreg kezéből az asztalterítőre esik a villa a rászúrt húsdarabbal, aztán a sovány test lefordul a megnyikorduló székről a padlóra.

Feje halkan koppan a kövezeten.

Megtörölte a száját, töltött az üvegkancsóból a pohárba, fölhajtotta a kissé fertőtlenítőszer-ízű csapvizet, majd az irodahelyiségbe vonult. Az interneten keresgélt egy jó ideig a környékbeli és budapesti buszosok között, néhányat föl is hívott, sűrűn jegyzetelgetve közben.

Gyalog indult el a lakótelepi általános iskola felé. Tíz perc alatt oda is ért. Amikor a hatvanas évek végén, hetvenes évek elején fölépültek az új, négyemeletes háztömbök, az egykori faluból, amelynek csaknem teljes utcaszerkezetét eltörölték a megbízott mérnök- és munkáskezek, jobbára csak a parasztbarokk templom, a parókia, és a templom mögött elterülő temető maradt meg. Gellei az oldalsó kapun ment be az iskolaudvarra. Az órájára pillantott, volt még három perce. A négy évtizedes épületkomplexum olyannak tűnt a nagyra nőtt fákkal, a csúnyácska bokrokkal, a lehasznált padokkal, a töredezett aszfalttal és a tornateremmel, amelyen egy óriási op-art festmény díszlett, és amit egy csupa ablak folyosó kötött össze a panelekből összerakott háromszintes főépülettel, olyannak tűnt most mindez a papnak, akár egy utópikus kaszárnya, amelyet az elmaradt harmadik világháború idején építettek föl a Hitlerjugend mintájára toborzott szocialista ifjúságnak.

János Csongrádról került a pesti szemináriumba, és az ódon Tisza-parti kisváros képe azóta is az elveszett édenként élt emlékezetében. Mélyen vallásos családban nőtt föl, három testvére közül a nővére négy, az öccse két gyereket nevelt szigorú katolikus szellemben. Húga, aki három évvel volt fiatalabb Jánosnál, kissé kilógott a sorból, hiszen az idős szülők rosszallása ellenére harmincon túl még mindig nem ment férjhez és nem szült gyereket. Három éve éltek együtt a jelenlegi barátjával.

Ez volt a kevésbé kedves hittancsoportja a kettő közül. Egy idősebb, világi hitoktató hölggyel osztozva János atya tanította a legkisebbeket és az ötödik-hatodik osztályosokat, ők vártak most rá a kopott iskolapadok mögött kuporogva.

– Dicsértessék a Jézus Krisztus! – zengték kórusban, kánonban egy mutáló fiúhanggal, amely kissé kényszerűen kullogott a többiek után.

– Mindörökké ámen! – felelte a pap, és megállt a tanári asztal mögött. Szétcipzározta a táskáját, kitette a kerek talpon álló ezüstfeszületet, aztán a gyerekek is fölálltak, hogy közösen elimádkozzák a miatyánkot. Az atya inkább volt híve a fesztelen társalgásnak, mint a soros lecke rigorózus fölmondatásának, ezért miután fölírta a hiányzókat, az órát most is a múlt vasárnapi evangélium megbeszélésével kezdték, ami amúgy péntek lévén már meglehetős távolságban volt. Így aztán, hogy valóban legyen miről beszélni, fölcsapta a Bibliát, és újból fölolvasta a vonatkozó részt.

– „És elfogyván a bor, a Jézus anyja monda néki: nincs boruk.”

Ha csak tehette, nem az egyház által jóváhagyott hivatalos modern fordítást, hanem a Károli-bibliát használta, kissé rebellis módon ugyan, és azt is kockáztatva, hogy a gyerekek kevésbé értik meg a régies nyelvet.

– „Amint pedig megízlelé a násznagy a borrá lett vizet, és nem tudja vala, honnét van (de a szolgák tudták, akik a vizet merítik vala), szólítá a násznagy a vőlegényt, és monda néki: minden ember a jó bort adja fel először, és mikor megittasodtak, akkor az alábbvalót: te a jó bort ekkorra tartottad.”

Ahogy befejezte, hátradőlt a kényelmetlen széken, végignézett a kilenc gyereken, és mosolyogni próbált. A lányok mindig sokkalta komolyabbnak tűntek, mint a látens idiotizmussal kamaszodó, velük egykorú fiúk. Most is egy szőke copfos kislány, Viki lendítette legelőször magasba a kezét, miután az atya föltette az első kérdését a szövegre vonatkozólag. Közhelyeknél és a történet fölmondásánál sokkal többre persze egyiküktől sem futotta. János nem feledte azt a sokkszerű döbbenetet, amit az első hittanóráján élt át, sokkalta jártasabb lévén a teológiában, mint a pedagógiában. Minden közelítésével a gyerekek merev hallgatásába ütközött. Azóta persze belejött ebbe is, mint másba, például a plébánia adminisztratív irányításába, amelyet Donát atyától vett át fokozatosan, aki körülményességével és a piszkálódásaival nem könnyítette meg a fiatal pap irodai tanulóidejét.

Míg Kánában a vízből lett bor, addig Jeruzsálemben, a tanítványaival elköltött utolsó vacsorán, ott mi lett a borból – egy pillanatig habozott, hogy föltegye-e a keresztkérdést, de aztán a válasz helyén tátongó süket csöndtől tartva inkább rátért a mai témájukra.

A csongrádi templom hajlott korú plébánosa, akire János azóta is nagy szeretettel emlékezett, úgy segített annak idején megjegyezni a hét főbűnt, hogy egy képzeletbeli japán nagykövet nevét írta föl a táblára. Keföbu Ihatolu, véste föl most ő maga a nevet az alig fogó kék filctollal a nagy fehér műanyag lapra, amelyen mindenféle korábbi krikszkrakszok halvány, letörölhetetlen nyoma látszott, és közben nosztalgiával gondolt a régi palatáblákra és a krétára, amelytől mindig rettenetesen kiszáradt a keze.

– Keföbu, vagyis Kevélység, Fösvénység, Bujaság. És Ihatolu, vagyis Irigység, Harag, Torkosság, Lustaság – nyilazgatta végig szótagonként János atya. Mindegyiket a lehető legolvashatóbban igyekezte fölgyötörni a táblára a vacak írószerszámmal.

Váratlanul a magasba lendült az egyik fiú keze.

– Atya, van erről egy film! – mondta büszkén és harsányan, miután a pap fölszólította.

– Miről, Dominik? – kérdezett vissza komolyan.

– A bűnökről.

– A főbűnökről? És miféle film az?

Izgatottság uralkodott el a csoporton. Mire az atya kiszedte belőlük, hogy A hetedik című thrillerről van szó, addigra homályosan ugyan, de maga is emlékezett a mozira, amit még Csongrádon látott. Úgy rémlett neki, hogy nem is volt rossz film. De azért a főbűnök részletes magyarázatánál szándékosan került bármiféle kérdezősködést a thrillert illetően, még ha ezzel el is mulasztotta azt a kivételes alkalmat, hogy a csoport kevésbé aktív részét is bevonja a beszélgetésbe.

Az óra végén elimádkozták az üdvözlégyet, aztán a gyerekek kiviharzottak a tanteremből. A pap komótosan összepakolt a táskájába, lekapcsolta a villanyt, majd a főkapun keresztül hagyta el az iskolaépületet. Szeretett volna a lakótelepi nagyábécében egy doboz bonbont és egy csomag kávét vásárolni a kórházi nővéreknek. Meglátása szerint igen lelkiismeretesen viselték gondját Donát atyának.

Mivel nem kávézott és nem különösebben szerette az édességeket, így csak körülbelül volt tisztában az efféle cikkek árával. Igyekezett az olcsóbbak közül választani, de így is szorongásszerű rossz érzés töltötte el, amikor a pénztárnál bőven ezer forint fölött fizetett. Majd rögtön meg is feddte magát, hogy ilyen fukar. Amitől különösen megkönnyebbült. Ahogy kilépett a boltból, egy lila nyúljelmezt viselő alakba ütközött. Szórólapokat osztogatott. Hiába intett neki a pap, hogy köszöni, nem kér, az groteszkül gesztikulálva csak rátukmált egyet. Olyan lassan, méltóságteljesen biccentett aztán feléje a nagy tapsifüles fejével, akár egy spanyol nemesúr. Gellei a zebránál állva olvasta el a szöveget, míg az ötös számot viselő busz eldübörgött előtte. A következő állt a fénymásolt lapon:

1. Ami lesz, és visszahatni képes, az van.

2. Ami önmagára visszahat, az önmagát okként határozza meg.

3. Csak az képes magát alakítani, aki visszafordul és magára okként hat.

4. Aki magára okként hat, az már olyan, amilyenné magát alakítani kívánja.

5. Azonban mégsem lehetett volna olyan, amilyen, ha nem alakította volna olyanná, amilyen, jóllehet azzal a magával alakította magát olyanná, amilyen, amilyenné alakult.

6. A fejlettebb visszanyúl, hogy fejlettebb legyen.

7. Így önmagát (oda-vissza) kölcsönösen meghatározza.

8. Ekként a szabadság kétszeres meghatározottság az időben.

9. Ha annak tudatában élsz, hogy minden pillanatodhoz vissza(meg)térhetsz, saját megváltásodtól vagy bekerített.

10. Az ember tehát alávetett valakinek, aki legjobban ismeri: önmagának.

11. Tarts önmagadtól.

12. Kész van, ami készül.

Visszalépett kettőt, hogy a rondán elburjánzott tüskebokor takarásából megnézze magának még egyszer a nyulat. De nem látta sehol. János atya a zsebébe gyűrte a lapot, és zavartan elindult a zebrán keresztül.

Ahogy hazaért a parókiára, nyomban az íróasztalhoz ült az irodában. Kiterítette maga elé a nyúl üzenetét, és átfutotta még egyszer. Kihalászott néhányat a reggeli iromány cafatjaiból, félbehajtotta a szórólapot, belecsúsztatta őket, majd anélkül, hogy kimondta volna magában, mi is a célja ezzel, fogta, és eltette az íróasztal fiókjának belső sarkába, egy köteg összegumizott levél alá.

Épp csak be tudta fejezni a vasárnapi nagymise előtt a gyóntatást. Kilenc negyvenkor kinézett a gyóntatószékből, és minthogy úgy látta, csak nem csökken a sor hossza, igyekezett jelentősen rövidebbre fogni az intelmeket.

Két évtized távolából is elismerésre méltó volt a csongrádi plébános pedagógiai fogása. Tegnapelőtt, a hittanórát követő éjszakán Keföbu Ihatolu kereste föl álmában Gelleit. Sötétbarna selyemköpenyt viselt. Haja, amely úgy fénylett, akár a hollószárny, kontyba volt kötve a feje búbján. Ritkás, arasznyi kecskeszakállát szálazgatta hegyes, sárgás körmeivel, miközben hamiskásan mosolygott. Gellei zavartan fölült az ágyában, és csak annyit bírt mondani:

– Nem vagyok japán.

– Nem akar a nap feljönni – felelte higgadtan Keföbu Ihatolu.

Majd fölállt a székéről, és eltűnt.

Gyóntatás, és főként misézés közben a fiatal pap gyakran érezte magán eluralkodni a kényszert, hogy a szavai által előhívott gesztusok tudatosságán túl igyekezzen odafigyelni a látszólag jelentéktelen mozdulatai ritmusára is. Amitől egyébként a rövid imádságokkal keretezett étkezései közben sem volt képes eltekinteni. Emiatt néha már úgy érezte magát, mint egy eszelős. Amíg nem ivott egy kortyot, tudatosítva, hogy most éppen vizet iszik, és aztán nem helyezte vissza a poharat az asztalra, de olyan halkan, hogy az nem koppanhatott, és nem is akárhová, hanem pontosan oda, ahol már előre kinézte neki a helyet, a kockás abrosz egyik világoskék négyzetének a sarkába, egészen addig nem lapátolhatta föl a következő adag rizst. A vasárnap délelőtti misét, amelyre a hittanos gyerekei is jártak, jó ideje ő tartotta. Donát atyának megmaradt az esti szertartás, amely most szintén a fiatal papra hárult, bár ezt egyáltalán nem érezte tehernek. Ahol igazán megszenvedte a kórházba került kanonok hiányát, az a gyóntatás volt. Nem szeretett gyóntatni. Ezt jó néhány évig magának sem ismerte el, aztán egyszer csak, tökéletesen tisztában lévén a helyzet ellentmondásosságával, kisfiús durcássággal meggyónta a budapesti szerzetes testvérnek, akire legfőbb lelki gyámolítójaként tekintett.

Egy lány következett a sorban. Letérdepelt. A pap rá se nézett. A gyóntatószék rácsozatán keresztül amúgy sem látott volna belőle semmit. A lány szégyenlősen sutyorogva vallotta meg a bűneit Gelleinek, aki a saját fejére legszívesebben csuklyát húzott volna, mint a néma barátok. Elhadart néhány kenetes közhelyet, kijelölte az elimádkozandót, és gyorsan megadta a föloldozást. Ismerte a lányt, Patríciának hívták, járt hozzá hittanra, tavaly bérmálkozott. Kedvelte. Szorgalmas volt, energikus, kissé lobbanékony. Jánosban soha még csak föl sem merült a cölibátus szükségességének megkérdőjelezése, vagy pusztán a vágy, hogy nőhöz érjen. Hogy magához nyúljon. Római katolikus hitvallását és a papi hivatás iránti elkötelezettségét töretlennek érezte. De titkon azért irigyelte a protestáns lelkipásztorokat, hogy nem kell gyóntatniuk. Ami persze logikai nonszensz, és ez a gondolat megint valamelyest megvigasztalta, hiszen bűnbocsánat nélkül nincsen szentáldozás sem. A papot nem érezte leválaszthatónak a civil énjéről. Nem volt civil énje. De egy serdülő lány megkezdett nemi életének tényszerűségére egyszerűen nem volt fölkészülve. Kizökkentette a belső ritmusából.

– Krisztus teste.

– Ámen – felelte Patrícia, majd az orgona zúgása és a hívek éneke közepette elnyitotta fényes ajkait, és kissé kidugta a nyelvét. János atya ráhelyezte az ostyát, aztán igyekezett a sorban következő fiúra figyelni.

Délután a filiáján misézett. A hatalmas, lomha folyam mellett vezetett az autóút a közeli faluba. Neki, aki a Körös-torokban fürdőzve nőtt fel, a Duna beláthatatlan méretű volt. Ha nagy ritkán hazajutott Csongrádra, és nem volt nagyon hideg a víz – tehát május legelejétől október végéig –, sosem mulasztotta el, hogy lebiciklizzen a strandra, és ússzon egy nagyot. Ismerte a Tiszát, és amikor belevetette magát, tudta, hogy a folyó is ismeri őt, és hogy szavak nélkül is bizalmas viszonyban vannak egymással. Több hónapos távollét után egyfajta gyerekes gyengédség öntötte el a láttára, és nem csak a régi emlékek miatt. Ezzel szemben a Duna maga volt számára a merő absztrakció és idegenség. Túl azon, hogy a szemének aránytalanul messzinek tűnt a túlparti ártér, el nem tudta képzelni, miként lehet úszni egy olyan folyóban, amely az iszonyú budapesti betonvályún hömpölyög keresztül. De azért most is a fákon túl csillogó vizet vizslatta a volán mögül. Nem hajtott gyorsan. Kevéssel a falutábla előtt egy szürke terepjáró vágott ki mögüle, majd gyorsan el is tűnt a kanyarban.

Tíz perccel a mise kezdete előtt már ott várták a hívei a templomban, az a maroknyi ember, legnagyobbrészt öregek és asszonyok, akik előtt még mindig kizárólagos tekintélyt és rangot jelentett a reverenda. Szeretett ide kijárni. Hízelgett a természetes hiúságának, hogy ebben a szűk és zárt kis közösségben, a régi díszletek között lényegében zavartalanul játszhatta tovább a régi szerepet. Azzal együtt, hogy hiányolta a fiatalokat, akiknek a jelenléte a városi nagymisén állandóan új és új kihívást jelentett a számára.

A sekrestyés néni föladta Gelleire a hosszú fehér köntöst, majd a stólát és a zöld miseruhát. Nemcsak a templomot nyitotta-zárta, de minden egyébnek, így az oltárra helyezendő friss virágnak is egyszemélyes felelőse volt. Rövid ősz haját dauerolva viselte, mint általában a falubeli asszonyok, és túlméretezett műfogsor virított a szájában. Figyelembe véve az atyához való szerelmetes ragaszkodását és a társaságában másokra irányzott szúrós tekintetét, mindenestül olyan benyomást keltett, mint egy vén házőrző kutya. Mivel jó ideje nem sikerült egyetlen falubeli fiút sem rábeszélni a ministrálásra, a régi rézcsengettyűt is ő rázta meg a mise megfelelő pontjain.

– Íme, hitünk szent titka – mondta a pap a gyülekezet színe előtt, mégpedig vidám, csaknem ironikus hanghordozással, amit a városban sosem merészelt volna megkockáztatni. Úgy tett, mint egy színész, aki az ősi monodráma állandó részeit a nagyobb, kényesebb közönség előtt sima, zörejtelen modorban adja elő, ebben a zártabb és archaikusabb közegben pedig olykor megpróbálkozik egy nyersebb, ironikusabb, vagy épp sokkalta kopogósabb hanghordozással is. Régóta és sokat töprengett a szentmise szövegén. Fegyelmezte magát a rutin ellen. Igyekezett mögöttes jelentést adni neki. A szöveg csak pereg, mint a fonál, de mi pörgeti lefelé a orsóról? Szeretett volna erre a mögöttes erőre koncentrálni. A sugalmazóra. Mintha most suttogná a fülébe. Arra vágyott, hogy a színészből valóban pap legyen, a közönségből pedig közösség a kultuszban.

– Halálodat hirdetjük, Urunk, és hittel valljuk feltámadásodat, amíg el nem jössz – hangzott kórusban a válasz.

A sekrestyés néni áldozott egyedül. Az atya gyorsan meggyóntatta még az öltöztetés előtt, bár mint általában a presztízsből gyónóknál, édeskevés volt, amit aktuálisan megvallhatott. Az önismeret pedig nem volt erős oldala.

A pap a szentmise után családlátogatásra volt hivatalos. A határon túlról, Nagyvárad mellől települtek át Erősék a faluba, mindössze egy bő hónapja. Az asszony a két lányával azóta minden vasárnap megjelent a templomban. Egyszer a férje is elkísérte; akkor a nagyobbik lány maradt otthon.

– Ilona a keresztneve, ugye? – kérdezte az atya a gyűrött kis nőt, míg a templomkert tujái alatt visszazárta a Suzuki ajtaját.

Az asszony bólintott.

– És a lányoknak?

– Viola – mondta ijedten a nagyobbik.

– Anikó – felelte a másik.

Helyes kislányok voltak, csak éppen úgy tűnt, krónikus önbizalomhiányban szenvednek mind a ketten.

Ahogy elindultak, az atya a partiumi hitéletről kérdezgette Ilonát. Közel laktak, talán kétszáz métert kellett megtenniük a nyílegyenes keresztutca árnyékos felén, végig a hatvanas években épült földszintes-sátortetős kockaházak mellett. A magas talajvíz és az árvízveszély miatt csak pince nélküli, megemelt alapú házakra adtak ki építési engedélyt. Mindegyiknek volt egy kis előkertje, többségében szépen rendben tartott virágágyásokkal, rózsabokrokkal, sövénnyel, vagy az újabb divat szerint egyszerűen csak befüvesítve. A keskeny járda és a betonlapokkal kirakott mély árok között meggy- és szilvafák sorakoztak.

Át kellett menniük a túloldalra. Ahogy kiléptek az erős fényre, az atya behunyta a szemét. Papi civilt viselt, könnyű, elegáns szürke vászonnadrággal, hozzá zárt bőrszandált.

A hangosan nyikorduló vaskapu mögött egy öreg Volkswagen Passat állt, Bihar megyei román rendszámmal, az antennán magyar nemzetiszín szalagocskával.

Egy üveges verandán keresztül jutottak be a házba. Ilona világos bőrű volt, pirospozsgás és szeplős, az a típus, akin azonnal meglátszik, ha zavarba jön. Most is elvörösödve igyekezett maga elé tessékelni a papot, de akárcsak a kapuban, János atya itt sem volt hajlandó a hölgyek előtt belépni. A lányok ijedt udvariassággal felelgettek a kérdéseire. A feszélyezettségükből ítélve nem lehetett nekik könnyű a költözés. Viola az első gimnáziumi évét szakította meg, és folytatta itt a városban, Anikó az általános iskolai hatodikat.

– Dicsértessék a Jézus Krisztus! – köszöntötte apjuk az előszobába lépő papot.

– Mindörökké ámen! – felelte János atya, aztán kezet nyújtott a vékony és magas, őszes férfinak.

Meghatóan régimódian festettek a kopottas ünnepi ruhájukban. A férj még nyakkendőt is kötött.

– Foglaljon helyet, atyám – mutatott az egyik konyhaszékre a tepertős pogácsával és kétféle édes süteménnyel megrakott asztalnál. – Kissé szedett-vedetten vagyunk még így a költözés után – tette hozzá mentegetőzve, amint tekintete végigszaladt a többféle készletből összeszedett terítéken.

– Semmit nem tesz, Péter. Köszönöm – felelte a pap, és leült.

– Kár, hogy nem ebédre jött – mondta az asszony.

– Az nagyon szép lett volna, de annál sajnos sokkalta szorosabb az én időbeosztásom.

Ők hárman is leültek. Mielőtt beléptek a konyhába, a nagyobbik lány eltűnt. A kicsi Anikó az asztal legtávolabbi sarkánál helyezkedett el, egy kókuszos süteményt tett a tányérjára, és véletlenül se emelte volna föl tekintetét a terítőről.

– Nagyon finom ez a pogácsa – mondta udvariasan János atya, mire Ilona megint csak a füle tövéig elpirult.

Elsősorban az áttelepülésről beszélgettek aztán. Ilona unokatestvére benn a városban lakik a családjával, tíz éve jöttek át, ők találták nekik ezt a házat. Az unokahúg férje lakatos, és mivel Péternek is ez az egyik szakmája a három közül, a burkoló és a festő mellett, így a munkakeresésénél is igen nagy segítségükre voltak.

A meghatottságig hálásnak látszottak, hogy fölkereste őket János atya. De mintha folyamatosan mellébeszéltek volna, mintha valami sötét szorongás bujkált volna az elfogódottságuk mögött. Mintha a meghívás igazi okával még nem mertek volna előrukkolni.

– Van egy fiam is, tisztelendő úr – törte meg aztán Péter a csöndet a felesége hosszabb monológja után, önmaga számára is váratlanul, mint akinek véletlenül csúszott ki a száján ez az idegen mondat.

Ilona fölsóhajtott, mint amikor az öltözői drukk után végre rajtvonalhoz állhat a futó.

A pap persze már tudott a fiúról. Tudta, hogy őt is Péternek hívják, mint az apját, hogy tízéves, és hogy értelmi fogyatékos. A jól értesültek részvétnek álcázott kajánságával számolt be róla a sekrestyés néni a beköltözésüket követő második vasárnapon.

– Valóban? – próbálkozott Gellei most minél természetesebben megszólalni. – És hány éves?

– Tíz – vágta rá Ilona.

– Péternek hívják.

János atya bátorítóan bólintott, folytassák csak.

– Nagy feladatot ruházott ránk ezzel a fiúval a Jóisten, atyám. Imádkoztunk, hogy a harmadik gyerekünk fiú legyen. Meg is hallgatott bennünket az Úr, de nagyon nagy feladatot adott vele nekünk – mondta az asszony.

Mindeközben a kicsi Anikó véletlenül se emelte volna föl a tekintetét, míg az asztal sarkánál gubbasztva nekilátott a második kókuszos süteményének.

– Azért is hívtuk el magunkhoz a tisztelendő urat, mert Petikével képtelenség Isten házában megjelenni – mondta keserűen Péter.

– Ezt hogy érti?

– Egyszer a templomban jött rá a roham. Ez még odaát történt, Romániában – válaszolta Ilona. – Hiába szedi be a legkülönfélébb gyógyszereket. Mindig újabbakat.

A férj megköszörülte a torkát.

– Tudja, tisztelendő úr, én a tanítóképzőn diplomáztam Kolozsváron – folytatta a nő. – De mióta Peti megszületett, nem volt állandó munkahelyem. Vele foglalkoztam otthon, reggeltől estig.

Nyelt egyet, és elhallgatott.

Bár a nyelvén volt, nem mondta ki, hogy intézetbe csakis a fogyatékosokra szakosodott romániai intézetek rettenetes állapota miatt nem adták be. Nem mondta el, hogy egy egészen rövid időre mégis megpróbálkoztak a dologgal, de miután ütésnyomokat láttak a gyerek combján és a hátán, és Ilonát sem vették föl a régi munkahelyére, se máshová, inkább hazahozták.

– Szeretném látni Pétert – szólalt meg csendesen János atya.

Az apa fölállt, olyan lendülettel, hogy a székláb élesen megcsikordult a cementlapos padlón.

– Öltözz át, kislányom, aztán menj ki játszani az udvarra – mondta Ilona Anikónak. – Mindjárt megy utánad Viola is.