EMMA CHASE

Behálózva

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © 2013 by Emma Chase

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2014

ISBN 978-963-293-350-4

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Joe-nak, amiért megmutatta nekem,

milyen az igaz szerelem, és amiért nap mint nap

bepillantást enged a férfiagy bonyolult

működési mechanizmusába.

1. FEJEZET

Látják azt a mosdatlan, borostás rakás szerencsétlenséget a kanapén? Azt a piszkosszürke pólós, szakadt mackóalsós fazont?

Az vagyok én, Drew Evans.

Általában nem így nézek ki. Illetve ez nem is én vagyok.

A való életben ápolt, tükörsimára borotvált férfi vagyok, akinek már többen mondták, hogy a kétoldalt hátranyalt, fekete hajával veszélyes, de profi benyomást kelt. Az öltönyeimet szabónál csináltatom, a cipőm többe kerül, mint az önök lakbére.

Apropó, a lakásom… Mármint az, ahol most vagyok. Le van húzva a redőny, a bútorokra kékes fényt vet a tévé. Az asztalokon és a padlón szanaszét hevernek a sörösüvegek, a pizzásdobozok, az üres fagyisvödrök.

Nem ez az igazi lakásom. Ahol általában élek, ott makulátlan tisztaság van: hetente kétszer jár takarítani egy lány. És megvan a modern kor minden létező komfortja, az összes nagyfiús játékszer, amit csak el tudnak képzelni: surround hangfalak, szatellit hangszórók, meg egy akkora plazmatévé, hogy aki meglátja, térden állva könyörög, hogy „Még, még!” A berendezés és a dekoráció modern (sok fekete felület, sok rozsdamentes acél), és aki abba a lakásba belép, egyből tudja, hogy egy férfi lakik ott.

Tehát, mint már említettem, amit most látnak, az nem az igazi énem. Mert most éppen elkapott a flú.

Igen, az influenza.

Feltűnt már önöknek, hogy az emberi történelem legdurvább betegségeinek sokszor olyan lírai hangzású nevet adnak? Malária, diarrhea, kolera… Lehet, hogy direkt csinálják? Hogy az ember szépen mondhassa el, ha úgy érzi magát, mintha a kutya seggéből húzták volna ki?

Influenza… Ez is szépen cseng, ha jó sokszor elmondja az ember.

Én legalábbis majdnem biztos vagyok benne, hogy ez a bajom, ezért döglök itthon már egy hete. Ezért kapcsoltam ki a telefonomat, ezért nem állok fel a kanapéról, csak ha vécére megyek, vagy átveszem a házhoz rendelt kaját.

Tényleg, meddig tart egy influenza? Tíz napig, vagy egy hónapig? Az enyém egy hete kezdődött. Hajnali ötkor csörgött a vekkerem, mint mindig. De én ahelyett, hogy felkeltem volna és bementem volna az irodába, ahol sztár vagyok, falhoz csaptam az órát, és a másvilágra küldtem.

Amúgy is idegesített az a hülye óra. Az a hülye csipogás. Bip-bip-bip…

Átfordultam a másik oldalamra, és aludtam tovább. Amikor végül kivonszoltam a seggemet az ágyból, gyenge voltam, és hányinger kerülgetett. Fájt a mellkasom, a fejem. Látják? Ez nem lehetett más, mint influenza, igaz? Aludni már nem bírtam, úgyhogy ide, az én hűséges kanapémra tettem át a székhelyemet. És olyan kényelmes volt az én jó kanapém, hogy úgy döntöttem, itt is maradok. Egész héten. És Will Ferrell legfaszább filmjeit nézem a plazmán.

Éppen A híres Ron Burgundy legendája megy. Ma már háromszor végignéztem, de még nem röhögtem el magam. Egyetlenegyszer sem. Lehet, hogy a negyedik alkalom hoz szerencsét?

Most meg dörömbölnek az ajtón.

Az a nyomorult portás. Mi a túrót akar? Ezt még bánni fogja, ha meglátja a karácsonyi borravalómat, arra mérget vehetnek!

Nem foglalkozom a dörömböléssel, de csak nem marad abba.

Még mindig nem.

– Drew! Drew, tudom, hogy itt vagy! Nyisd már ki ezt az istenverte ajtót!

Jaj, ne!

A Sárkány! Más néven a nővérem, Alexandra.

Esküszöm, hogy mindig nagy szeretettel, a lehető leggyengédebben mondom ki a „sárkány” szót, de hát nincs mit tenni, Alexandra az. Követelőző, makacs, könyörtelen. Megölöm a portást.

– Ha nem jössz ki, Drew, az élő Istenre esküszöm, hogy kihívom a rendőrséget, és rád töretem az ajtót!

Látják?

Megmarkolom a párnát, amely az influenza kezdete óta az ölemben hever. Belefúrom az arcomat, és inhalálok. Vanília- és levendulaillatot szívok be. Friss, tiszta illatot. Simán rá lehet kattanni.

– Drew! Hallasz engem?

A fejemre húzom a párnát. Nem azért, mert olyan az illata, mint… mint neki, csak azért, hogy ne halljam a szűnni nem akaró dörömbölést.

– Már veszem is elő a telefonomat! Már tárcsázok is! – hangzik el az utolsó figyelmeztetés Alexandra nyafka hangján, és én nagyon jól tudom, hogy nem szarozik.

Nagyot sóhajtok, és minden erőmet összeszedve feltápászkodom a kanapéról. Eltart egy ideig, mire az ajtóhoz érek: a merev, fájós lábaimtól minden egyes lépés komoly erőfeszítést igényel.

Az az elbaltázott influenza!

Ajtót nyitok és lélekben felkészítem magam a Sárkány éktelen haragjára. A legújabb iPhone-t tartja a füléhez hibátlanul manikűrözött kezében, szőke haja egyszerű, de elegáns kontyba fogva, a vállán lógó sötétzöld retikül színben tökéletesen passzol a szoknyájához: Lexi erre nagyon ad.

A háta mögött gyűrött, tengerészkék zakóban, az alkalomhoz illő, bűnbánó arccal a legjobb barátom és munkatársam, Matthew Fisher álldogál.

Portás, bűneid bocsánatot nyertek. Inkább Matthew-nak kell meghalnia.

– Magasságos Jézus Krisztus! – kiált fel szörnyülködve Alexandra. – Mi a franc történt veled?

Ugye, mondtam már, hogy akit látnak, az nem én vagyok?

Nem felelek. Nincs hozzá energiám. Nyitva hagyom nekik az ajtót, visszacsoszogok a kanapéhoz, és arccal előre rázuhanok. Puha, meleg, de szilárd és megbízható.

Az arcom újfent a párnába fúródik, mégis érzékelem, hogy Alexandra és Matthew lassú léptekkel besétál a lakásba. El tudom képzelni, milyen elképedt pofát vágnak a kégli állapota láttán. Kikandikálok a hernyógubómból, és már látom is, hogy hajszálpontosan működött a képzeletem.

– Drew? – hallom újra a nevemet, ezúttal kérdő hangsúllyal, és az egyetlen rövidke szótagot aggodalom hatja át.

Aztán Alexandra megint bepöccen.

– Az ég szerelmére, Matthew, miért nem hívtál hamarabb? Miért hagytad, hogy idáig fajuljon a dolog?

– Nem láttam őt, Lexi! – szabadkozik sietve Matthew. Látják, ő is fél a Sárkánytól. – Mindennap idejöttem, de nem nyitott ajtót.

Érzékelem, hogy besüpped a kanapé: a nővérem leül mellém.

– Drew – szólal meg halkan, és gyengéden megborzolja a tarkómon a hajamat. – Szívem!

Anyámat idézi a fájdalmasan aggodalmas hangja. Gyerekkoromban, ha beteg voltam, Anya tálcán hozta be nekem a forró csokit meg a levest, és homlokon csókolt, hogy lássa, gyötör-e még a láz. Ettől mindjárt jobban éreztem magam. Most is bepárásodik a tekintetem a feltoluló emlék hatására.

Akkor most szét vagyok csúszva, vagy mi van?

– Nincs semmi bajom, Alexandra – mondom a nővéremnek, de nem biztos, hogy meg is hallja, mert elnyeli a hangomat az édes illatú párna. – Csak influenzás vagyok.

Hallom, hogy nyílik a pizzásdoboz, majd elgyötört nyögés üti meg a fülemet, amikor Alexandra orrát megcsapja a rothadó sajt és kolbász szaga.

– Ez nem igazán passzol az influenzások étrendjébe, öcsikém.

Sörösüveg csörren, kukazacskó zizzen: Alexandra nekilát a rendrakásnak. Nem én vagyok az egyetlen rendmániás a családban.

– Jaj! Ez így egyszerűen nem megy! – csattan fel a nővérem, majd fel is szisszen, és az orrfacsaró pizzaaromához vegyülő bűzből arra következtetek, hogy felnyitott egy háromnapos fagyisvödröt, amely nem volt olyan üres, mint hittem.

– Drew – mondja megint Alexandra, és gyengéden megrázza a vállamat. Megadom magam: felülök, és megdörzsölöm fáradt szememet. – Beszélj hozzám – mondja esdeklő hangon a nővérem. – Mi folyik itt? Mi történt?

Az én nagy, házsártos nővérem gondterhelt arca láttán huszonkét évvel repülök vissza az időben. Hatéves vagyok, és most szenderült jobblétre Pofazacsi, a hörcsögöm. És ahogy akkor, úgy most is kibukik belőlem az igazság, de úgy, mintha kitépnék a tüdőmet.

– Végre megtörtént – mondom.

– Mi történt meg?

– Az, amit hosszú évek óta kívánsz nekem – suttogom. – Szerelmes lettem.

Felnézek. Alexandra szája máris mosolyra húzódik. Tényleg mindig ezt kívánta nekem. Ő már egy örökkévalóság óta Steven felesége, és még annál is régebben szerelmes belé. Soha nem tetszett neki az életmódom, alig várja, hogy megállapodjak. Hogy találjak valakit, aki gondomat viseli, ahogy ő is gondját viseli Stevennek. Meg ahogy az anyánk mindmáig gondját viseli az apánknak.

De én megmondtam neki, hogy erre aztán várhat, mert nekem ez nem kell. Ugyan miért vinne az ember könyvet a könyvtárba, homokot a strandra? Miért venné meg a tehenet, ha ingyen és bérmentve megfejheti?

Kezdik már kapiskálni?

Szóval, a nővérem elmosolyodik, majd megszólal egy vékonyka hang, amelyre rá sem ismerek:

– Máshoz… máshoz megy férjhez. Nem kellettem neki, Lex.

A nővérem arcán szétkenődik az együttérzés, mint kenyéren a lekvár. Aztán egy csapásra nyoma vész, és elszánt kifejezés váltja fel. Mert Alexandra az a típus, aki mindent rendbe hoz: elhárítja a dugulást, lefesti a repedezett falat, eltávolítja a szőnyegen ejtett foltot. Már tudom is, mi jár most a fejében: ha a kisöccse atomjaira hullott, ő majd szépen összerakja.

Bár ilyen egyszerű lenne! De az én szívem összetapasztásához talán a világ összes pillanatragasztója sem lenne elég.

Említettem már, hogy költői vénám is van?

– Oké. Erre van orvosság, Drew.

Akkor most ismerem a nővéremet, vagy mi?

– Először is beállsz a forró zuhany alá, és jó sokáig ott maradsz. Én meg felszámolom ezt a kupit. Aztán elmegyünk valahova. Hármasban.

– Én nem mehetek sehova. – Hát nem figyelt rám? – Influenzás vagyok.

Alexandra rám villant egy együttérző mosolyt.

– Neked most valami jó, meleg kaja kell. Meg egy kiadós zuhany. Mindjárt jobban fogod érezni magad.

Lehet, hogy igaza van. Mert attól, amit az utóbbi hét napban csináltam, nem lettem jobban, annyi szent. Vállat vonok, és felállok, hogy tegyem, amit a nővérem mond. Viszem a kedvenc párnámat is, mint egy négyéves.

A fürdőszoba felé menet önkéntelenül is arra gondolok, hogy mi történt velem. Azelőtt jó életem volt, mondhatni tökéletes. Aztán maradt a helyén egy rakás szar.

Ja, azt is tudni szeretnék, hogy miért? Hallani akarják az én könnyfacsaró sztorimat? Hát jó. Pár hónapja kezdődött, egy normális, átlagos szombat este.

Amely az én mércémmel mérve volt normális, persze.

négy hónappal korábban

– Bassza meg, de jó! Ez az, csak így tovább!

Látják azt a fickót? Azt a fekete öltönyös, ördögien jóképű fazont? Igen, azt, akit éppen leszop a vécéfülkében egy érzéki, vörös hajú csaj. Az vagyok én. Mármint az igazi énem. I. e., azaz influenza előtt.

– Atyaisten, bébi, mindjárt elélvezek!

Itt merevítsük ki egy pillanatra a képet.

A hölgyeknek, akik most hallgatnak engem, hadd adjak egy tanácsot: ha a fickó, akit most szedtek fel egy szórakozóhelyen, bébinek, drágaságomnak, angyalomnak, vagy valami ehhez hasonlónak szólítja önöket, ne higgyék, hogy azért talál ki ilyen édes beceneveket, mert annyira belezúgott önökbe. Nem, ne kövessék el ezt a hibát.

A fickó ugyanis azért mond ilyeneket, mert az igazi nevükre nem emlékszik.

Azt pedig, ugye, egy lány sem szeretné, ha eltévesztenék a nevét, amikor éppen a férfivécében térdepel, szájában az alkalmi partner szerszámával… Szóval a biztonság kedvéért a „bébi” megszólítást választottam.

Hogy mi volt az igazi neve? Hát számít ez?

– A picsába, bébi, máris jövök!

Cuppan a farkamat elbocsátó szája, majd villan a keze, és egy baseballjátékos ügyességével kapja el a kilövellő anyagot. Utána a mosdóhoz lépek, hogy lemossam és becipzározzam magam. Vöröske pedig mosolyogva néz rám, miközben a táskájából előhúzott, úti méretű szájvizes üvegből öblöget.

Hát nem elragadó?

– Iszunk valamit? – kérdi, és nyilván úgy képzeli, hogy süt a hangjából a fülledt szenvedély.

Csakhogy muszáj máris leszögeznem egy szikár tényt: én, ha végeztem, akkor végeztem. Nem vagyok az a típus, aki kétszer ül fel ugyanarra a hullámvasútra. Egy menet pont elég, addig tart ki az újdonság varázsa, utána már nem érdekel a dolog.

Viszont anyám úriembernek nevelt.

– Persze, drágám. Keress egy asztalt, én meg hozok valamit a bárból. – Hiszen Vöröske végső soron nem kímélte magát, apait-anyait beleadva szopott le. Igazán megérdemel egy italt.

Elhagyjuk a mosdót. Ő az egyik asztal felé indul, én pedig a jaj, de zsúfolt bár felé. Ugye, említettem már, hogy szombat este volt? És a REM. Nem, nem az alvás REM fázisáról beszélek, amikor álmodunk, hanem a REM Klubról. Vágják?

Ez a legmenőbb hely New York Cityben. Legalábbis ma este. A jövő héten egy másik klub lesz a legmenőbb. De a helyszín nem számít: a forgatókönyv mindig ugyanaz. Minden hétvégén együtt jövünk a barátaimmal, de külön-külön távozunk – és sosem egyedül.

Ne nézzenek így rám, nem vagyok én rossz srác. Nem hazudok, nem kábítom a nőket szóvirágokkal, hogy így közös jövő, meg úgy szerelem első látásra. Én nyílt lapokkal játszom: jól akarom érezni magam, méghozzá aznap éjjel, és ezt meg is mondom nekik. Higgyék el, hogy ez jobb, mint amit az itt bulizó fazonok kilencven százaléka csinál. És a lányok többsége ugyanarra hajt, mint én.

Na jó, lehet, hogy ez nem teljesen igaz. De arról nem én tehetek, hogy meglátnak, basznak velem egy jót, aztán hirtelen gyereket akarnak szülni nekem. Ez már nem az én problémám. Hiszen, mint már említettem, én elmondom nekik, mi az ábra, szerzek nekik néhány kellemes percet, és még taxira is adok pénzt. Kösz szépen, jó éjszakát. És ne hívj, mert én aztán kurva hétszentség, hogy nem hívlak.

Végül átverekszem magam a tömegen, és rendelek a bárpultnál két italt. Egy pillanatra megállok: nézem, ahogy a vibráló zenére egymásba olvadnak a táncparketten a tekergőző-vonagló testek.

Aztán meglátom őt. Tőlem négy-öt méterre áll, és türelmesen vár, de mintha egy kicsit feszélyezné a hadonászó, bankjegyeket lengető, alkoholra szomjazó horda.

Mondtam már, hogy költői alkat vagyok, ugye? Nos, igazság szerint nem mindig voltam az. Sőt, egészen addig a pillanatig nem. De az a csaj egy fantasztikus, angyali, tündöklő szépség. Vagy válasszanak bármilyen más szót, kurvára mindegy, melyiket: a lényeg, hogy egy pillanatra levegőt venni is elfelejtettem.

Hosszú, sötét haja a gyér fényben is csillog. A hát nélküli, vörös ruhája – szexi, de elegáns darab –, szépen kiemeli hibátlan idomait. Érzéki, telt ajka szinte könyörög, hogy becstelenítsék már meg.

És a szeme. Te magasságos kurva úristen! Az a nagy, kerek, sötétlő szempár! Elképzelem, hogy nézne rám, amikor bevenné a durungomat a tűzforró szájacskájába… A szóban forgó függelékem a gondolatra egyből életre kel. Muszáj a magamévá tennem ezt a lányt.

Sietve elindulok felé. Máris eldőlt, hogy ő lesz az a szerencsés hölgy, aki az est hátralevő részében a társaságomat élvezheti. De még mennyire élvezni fogja, ha rajtam múlik!

Éppen szólásra nyílik a szája, hogy rendeljen valamit, amikor megérkezem.

– A hölgynek pedig… – szólok közbe, majd végigmérem, hogy megtippeljem, mit iszik. Ehhez van tehetségem. Vannak sörivók, mások a whiskyt szeretik szódával, ismét mások a régi borokat, vagy a brandyt, vagy az édes pezsgőt, és én mindenkiről meg tudom állapítani, hogy melyik csoportba tartozik.

– … egy 2003-as Veramonte Merlot-t kérek.

A lány felém fordul, felvonja a szemöldökét, és tetőtől talpig végigmér. Végül úgy dönt, hogy nem vagyok lúzer.

– Nem rossz – ismeri el.

Elmosolyodom.

– Látom, megelőzött a hírem. Valóban nem vagyok rossz. Te pedig gyönyörű vagy.

Erre elpirul. Igen, basszus, rózsaszínben játszik az arca, és elfordul! Hát létezik még manapság olyan, hogy valaki elpirul? Imádnivaló, komolyan mondom.

– Szóval, mi lenne, ha keresnénk valami kényelmesebb helyet, ahol… ahol nem zavar senki? Hogy jobban megismerjük egymást.

– A barátaimmal vagyok – vágja rá kapásból a lány. – Ünnepelünk. Általában nem járok ilyen helyekre.

– És mit ünnepeltek?

– Most kaptam meg a diplomámat üzleti tudományokból, és hétfőn kezdek az új munkahelyemen.

– Tényleg? Micsoda véletlen! Én is pénzügyi területen mozgok. Talán hallottál is a cégemről: Evans, Reinhart és Fisher. – Mi vagyunk a város legmenőbb befektetési bankja, így biztosra veszem, hogy a lány kellőképpen le van nyűgözve.

Itt tartsunk megint egy kis szünetet, rendben?

Látták, hogy elkerekedett ennek a káprázatos nőnek a szája, amikor megmondtam, hol dolgozom? Látták, milyen tágra nyílt a szeme? Mert az sokat elárul.

Azaz elárult volna, ha nem azzal lettem volna elfoglalva, hogy a cicijét stírölöm. Amely egyébként hibátlan. Kisebb, mint amire általában bukok, mondhatni maroknyi. De ami engem illet, egy maroknyi éppen elég.

Szóval, a lényeg, hogy ne feledjék azt a meglepett arcot, mert később még lesz jelentősége. Most pedig térjünk vissza a beszélgetésünkhöz.

– Sok a közös vonásunk – mondom neki. – Mindketten az üzleti életben nyomulunk, mindketten szeretjük a jó vörösbort… Úgyhogy azt hiszem, tartozunk magunknak annyival, hogy megnézzük, mi sülhet ki ebből ma este.

Elneveti magát. Varázslatos a kacagása.

Egyvalamit muszáj elmagyaráznom: bármely más nővel, bármely más este már rég a taxiban ülnék, a ruhája alá siklana a kezem, és ő kéjesen nyögne a csókjaimtól. Ez nem is lehet kérdés. Úgyhogy ami most zajlik, az nekem már kemény meló. És én furcsamód gerjedek erre a kemény melóra…

– Egyébként Drew vagyok – nyújtom a kezem. – És te?

A lány felemeli a kezét.

– Én pedig menyasszony vagyok.

Tántoríthatatlanul megfogom a kezét, csókot lehelek az ujjbütykeire, és leheletfinoman megérintem a nyelvemmel. Látom, hogy az én vonakodó istennőm megpróbál úrrá lenni a borzongásán, és tudom, hogy bármit mond, kezdek hatni rá.

Tudják, én nem vagyok az a típus, aki odafigyel arra, amit az emberek mondanak. Én inkább azt nézem, hogyan mondják. Az ember sok mindent megtudhat valakiről, ha rászán egy kis időt, hogy figyelje az illető mozgását, a szeme villanását, a felerősödő, majd lehalkuló hangját.

Lehet, hogy az őzikeszemű istennő nemet mond… de a teste! A teste azt sikítja: Igen, igen, dugjál meg itt, a bárpulton! Röpke három perc alatt elmondta, miért van itt, mi a foglalkozása, és hagyta, hogy babusgassam egy kicsit a kezét. Így pedig nem az a nő viselkedik, akit nem érdekel a dolog, hanem az, aki nem akarja, hogy érdekelje a dolog.

Ez utóbbit pedig tudom kezelni.

Már éppen mondani akarok valamit az eljegyzési gyűrűjéről: a gyémánt olyan kicsi, hogy tüzetesebb vizsgálat után sem találom sehol. De nem akarom megbántani. Hiszen mondta, hogy most diplomázott. Vannak barátaim, akiknek önerőből kellett elvégezniük az üzleti főiskolát, így tudom, hogy a diákhitel eléggé taccsra tudja vágni az embert.

Így aztán más taktikát választok: az őszinteség útjára lépek.

– Ha nem vagy oda az ilyen helyekért, az annál jobb. Mert én meg nem vagyok oda a kapcsolatokért. Úgyhogy mi abszolút összeillünk. És egy kicsit körül kéne járnunk, hogy mire jó ez az összekötő kapocs, nem gondolod?

A lány megint elneveti magát. Közben megkapjuk az italunkat. A kezébe veszi a borát.

– Kösz az italt. Most már vissza kéne mennem a barátaimhoz. Nagyon élveztem a társalgást.

Rávillantok egy gonosz mosolyt.

– Bébi, ha meglépsz velem innen, új jelentést adok az „élvezet” szónak.

A lány mosolyogva megcsóválja a fejét, mint aki nagyvonalúan elnéz valamit egy nyűgös gyereknek. Aztán elindul, de a válla fölött még hátraszól:

– Nyugodalmas jó éjszakát kívánok, Mr. Evans.

Mint már említettem, általában jó megfigyelő vagyok. Nyugodtan lóghatnék együtt Sherlock Holmesszal. De most annyira magával ragad a lány bűbájos segge, hogy elsiklok a dolog fölött.

Önök észrevették? Kiszúrták azt a kis apróságot, ami elkerülte a figyelmemet?

Úgy van: a lány Mr. Evansnek szólított, pedig nem mondtam meg neki a családnevemet. Őrizzék meg emlékezetükben ezt is.

Egyelőre hagyom visszavonulni a titokzatos, sötét hajú hölgyet. Úgy tervezem, hogy egy kicsit lazítok a szorításon, aztán tekerni kezdem az orsót, és szépen behúzom a halacskát. Ha kell, egész éjszaka a nyomában leszek.

Igen, ennyire bomba nő.

De aztán rám talál Vöröske: igen, a csaj a férfivécéből.

– Megvagy! Már azt hittem, elvesztél. – Oldalról hozzám simul, és bizalmasan megdörzsöli a karomat. – Nem jössz fel hozzám? Itt lakom egy köpésre.

Jaj, igazán kösz – de nem, kösz. Vöröske emléke hamar megfakult. Immár nála jobb, izgalmasabb zsákmány van a célkeresztben. Már éppen közölni akarom ezt vele, amikor ott terem mellette egy másik vöröske.

– Ő a tesóm, Mandy. Meséltem neki rólad. És szerinte hármasban, tudod… jól szórakoznánk.

A tekintetem Vöröske tesójára szegeződik – aki igazából az ikertesója. És egy csapásra módosul a tervem. Tudom, tudom, azt mondtam, nem ülök fel kétszer ugyanarra a hullámvasútra. Na de egy ikerhullámvasútra?

Hadd mondjam el önöknek, hogy nincs férfi, aki kihagyna egy ilyen hullámvasutazást.

2. FEJEZET

Említettem már, hogy imádom a munkámat?

Ha a profi baseball-liga lenne a melóhelyem, én lennék a legértékesebb játékos, az MVP. Társtulajdonos vagyok New York egyik legmenőbb befektetési bankjánál, amely médiavállalatokra és technológiai cégekre szakosodott. Jó, apám meg a két legjobb barátja alapította a bankot, de ez nem jelenti azt, hogy ne dolgoztam volna rojtosra a seggemet azért, hogy ott lehessek, ahol vagyok. Mert bizony rojtosra dolgoztam. És azt sem jelenti, hogy nem a munkámmal kelek-fekszem, eszem-iszom, lélegzem azért, hogy olyan legyen a hírem, amilyen. Mert bizony azzal kelek-fekszem, meg minden.

Azt kérdezik, mit csinál egy befektetési bankár? Emlékeznek, mit mond a Micsoda nő!-ben Richard Gere Julia Robertsnek? Azt mondja, a cége más cégeket vásárol fel, hogy aztán darabonként eladja őket. Na, én az a fickó vagyok, aki segít neki ebben. Én tárgyalom le az adásvételt, én szövegezem a szerződést, én intézem a cégátvilágítást, én készítem el a hitelmegállapodás-tervezetet, és én csinálok még sok mindent, ami önöket vajmi kevéssé érdekli.

Most alighanem felteszik magukban a kérdést, hogy miért idézget egy magamfajta fickó egy ilyen „csajmoziból,” mint a Micsoda nő!?

A válasz pofonegyszerű: anyám annak idején hetente egyszer „esti családi mozizásra” kényszerítette kiskorú gyermekeit. Minden második héten a Sárkány választhatta ki a megtekintendő produkciót, és amikor éppen a Julia Roberts-mániás korszakát élte, úgy egy éven át lenyomta a torkomon a csaj összes filmjét. Azt az istenverte Micsoda nő!-t szóról szóra fel tudnám mondani. De azt azért meg kell adni, hogy Richard Gere állati kúl.

Szóval a munkám.

A legjobb része az a részegítő érzés, amit akkor élek át, ha nyélbe ütök egy csúcs ügyletet. Ilyenkor szinte repülök, olyan, mintha nyernék a blackjacken egy vegasi kaszinóban, vagy Jenna Jameson kiválasztana a következő pornófilmje főszerepére. Ez az érzés semmihez – ismétlem, semmihez – sem hasonlítható.

Én végzem el az ügyfeleim helyett a terepszemlét, én teszek javaslatot, hogy mit lépjenek. Tudom, mely cégek várják epedve, hogy megvegyék őket, és melyeknek tenne jót egy ellenséges felvásárlás. És birtokában vagyok a bennfentes infóknak, olyasmiknek, hogy melyik médiamogul szándékozik levetni magát a Brooklyn-hídról, mert túl sokat költött a cég profitjából luxuskurvákra.

Az ügyfelekért ádáz versengés folyik. Magunkhoz kell édesgetni őket, el kell érni, hogy minket akarjanak, el kell hitetni velük, hogy senki más nem tudja megtenni értük azt, amit mi. Egy kicsit olyan ez, mint amikor le akar feküdni valakivel az ember, csak a végén nem egy feszes popsi a jutalom, hanem egy nagy, kövér csekk. Én ugyanis pénzt csinálok magamnak is, az ügyfeleimnek is – méghozzá jó sokat.

Itt dolgoznak apám két üzlettársának a fiai is: Matthew Fisher és Steven Reinhart. Igen, az a Steven, a Sárkány férje. Apáinkhoz hasonlóan együtt nőttünk fel, együtt jártunk iskolába, és most együtt dolgozunk a cégnél. Az öregeink ránk hagyják az érdemi melót. Időnként benéznek, hogy úgy érezzék, mintha még mindig ők tartanák a kezükben a kormányrudat, de aztán hamar elhúznak a country clubba, hogy le ne késsék a délutáni golfpartit.

Matthew és Steven is érti a dolgát, nehogy félreértsenek. De én vagyok a sztár. A cápa. Engem szoktak kérni az ügyfelek, tőlem rettegnek a fuldokló cégek. Ezt Matthew és Steven is tudja, no meg én is, persze.

Hétfőn reggel kilencre érek be az irodámba, ahogy mindig. A titkárnőm, a kis bögyös, cigiző szőke már itt van: összeállította a napi programomat, kinyomtatta a hétvégén érkezett üzeneteimet, és megfőzte a New York-i agglomeráció legtutibb kávéját.

Nem, nem dugtam meg.

Nem mintha nem lenne kedvem hozzá. Higgyék el, ha nem nálam melózna, lecsapnék rá, mint Muhammad Ali.

Csakhogy vannak szabályok, amelyekhez tartom magam – akár úgy is mondhatnánk, hogy erkölcsi normák. És az egyik ilyen szabály az, hogy a cégnél nem kefélünk. Nem szarok oda, ahol eszem, nem dugok ott, ahol dolgozom. Nem is a szexuális zaklatási hercehurca miatt, ami kisülhet az ilyesmiből, egyszerűen szakmai szempontból helytelen. Aki ilyet csinál, az nem profi.

Így aztán, mivel a vérrokonaimon kívül Erin az egyetlen nő, akivel plátói kapcsolatot tartok fenn, egyúttal ő a másik nem egyetlen tagja, akit a barátomnak tekintek. Remek a munkakapcsolatunk, Erin egyszerűen… bámulatos.

És ez a másik ok, amiért akkor sem dugnám meg, ha szétvetett lábakkal heverne az asztalomon, és szívhez szólóan könyörögne. Ugyanis, akár hiszik, akár nem, jó titkárnőt találni nem könnyű. Dolgoztak már nálam olyan földbuta csajok, meg olyanok is, akik azt hitték, elég, ha hanyatt fekve melóznak, ha értik, mire gondolok. Az ilyen lányokkal szívesen találkozom szombat este egy bárban, de azt már nem szeretem, ha hétfő reggel ők veszik fel a telefonomat.

Akkor most, hogy beavattam önöket egy-két dologba, térjünk vissza pokolraszállásom történetéhez.

– Mégsem ebédelsz egykor a Mechával – újságolja Erin, amikor a kezembe nyom egy halom üzenetet. – Áttettem a találkozót négyre.

A francba!

A Mecha Communications egy sok milliárd dollár értékű médiakonglomerátum. Hónapok óta dolgozom azon, hogy felvásárolhassanak egy spanyol nyelvű kábelcsatorna-hálózatot, és Radolpho Scucini, a vezérigazgató tele hassal mindig fogékonyabb az elképzeléseimre.

– Miért? – kérdezem.

Erin a kezembe nyom egy dossziét.

– Ebéd a konferenciateremben. Apád bemutatja az új munkatársat. Tudod, mennyire ad az ilyesmire.

Látták a Karácsonyi éneket? Hát persze, hogy látták, hiszen valamelyik csatornán, valamilyen feldolgozásban mindig megy a karácsony előtti napokban. Emlékeznek arra, amikor a Múlt Karácsony Szelleme visszarepíti Scrooge-ot abba az időbe, amikor még fiatal volt és boldog? És volt az a főnöke, a dagadt Fezziwig, aki nagy bulikat csapott. Igen, ő az. Az apám.

Az öreg ugyanis imádja a céget, úgy tekint az alkalmazottakra, mint egy nagy családra. Folyton kitalál valami ürügyet, hogy csinálhasson egy jó kis banzájt az irodában. Születésnap, babaköszöntő, hálaadási ebéd, hidegbüfé George Washington születésnapján, vacsora Amerika felfedezésének emléknapján… soroljam még?

Kész csoda, hogy itt azért munka is folyik.

És a karácsony? Ne is kérdezzék! Apám karácsonyi partijai legendásak. Mindenki seggrészegen megy haza – már aki hazamegy egyáltalán. Tavaly elkaptuk egy konkurens bank tíz alkalmazottját: be akartak lógni, egyszerűen azért, mert hallották, hogy itt valami abszolúte kanfasztikus estély szokott lenni. És apám mindezt azért csinálja, hogy meglegyen a cégnél a neki tetsző hangulat, avagy a „vibrálás.”

Apám imádja az alkalmazottait, és viszont. A cég iránti odaadás, lojalitás – nálunk ezzel tele a padlás. Részben pont ezért vagyunk a legjobbak: az itt dolgozók ugyanis az elsőszülöttjüket is odaadnák az öregemért.

De bizonyos napokon – például ma, amikor egy ügyfelet kéne kábítanom – úgy hiányzik apám szüntelen ünneplése, mint egy púp a hátamra. De hát ez van.

A hétfő délelőttöm nagyon sűrű, úgyhogy máris leülök az asztalomhoz, és munkához látok. Mire kettőt pislogok, déli egy óra: máris indulhatok a konferenciaterembe. Amint belépek, egyből kiszúrom a köpcös testre erősített, élénk narancssárga színben pompázó szénaboglyát. Ez csak Jack O’Shay lehet. Jack kábé hat éve van a cégnél, ugyanabban az évben kezdett, amikor én. Jó srác, és gyakori hétvégi bulicimbora. A mellette ülő Matthew nagy lendülettel nyomja a szöveget, és közben a homokszín hajába túr a lapátkezével.

Szajrézok a büféasztalról valami kaját, és csatlakozom az asztaltársasághoz. Matthew éppen a szombat estéjét meséli.

– És akkor a csaj előrukkol egy pár bilinccsel meg egy ostorral. Igen, egy kibaszott ostorral! Esküszöm, kis híján eldobtam magam! Mert az a csaj zárdába járt, értitek? Apácának tanult, ember!

– Én mondtam, hogy mindig a csendeskék buknak a meredek dolgokra! – szól közbe nevetve Jack.

Matthew Stevenre szegezi gesztenyebarna szemét.

– Komolyan mondom, cimbora, egyszer el kéne jönnöd velünk. Könyörgök, csak egyetlenegyszer gyere el!

Én már somolygok, mert pontosan tudom, mi következik.

– Bocs, de találkoztál te már a feleségemmel? – kérdi szemöldökét zavartan összevonva Steven.

– Ne légy már ilyen papucs! – ugratja Jack. – Mondd, hogy kártyázni mész, vagy valami ilyesmit. Élj egy kicsit.

Steven leveszi a szemüvegét, szalvétával megtörölgeti, és közben úgy csinál, mintha fontolgatná a dolgot.

– Jóóó – mondja végül. – És ha rájön, mert Alexandra rájön, efelől biztosíthatlak, akkor majd szépen felszolgálja a golyóimat ezüsttálon, fokhagymás-vajas szósszal, meg jóféle Chiantival.

És Steven kiad egy olyan Hannibal Lecter-féle, szürcsölő hangot, amitől én szétröhögöm az agyam.

– Amúgy meg – dicsekszik, miközben felteszi a szemüvegét, és összekulcsolja a kezét a tarkóján –, én otthon filet mignont kapok, fiúk, úgyhogy nem érdekel a darált húsos szendvics.

– Gyáva kukac! – nyögi ki köhécselve Matthew, Jack pedig fejcsóválva hozzáteszi:

– A filet mignonra is ráun az ember, ha mindennap azt eszi.

– Kivéve – védi magát sokat sejtető hangon Steven –, ha mindig másképp van megsütve. És az én babám nagyon ért a fűszerezéshez.

Erre felteszem a kezem.

– Kérlek, ezt ne! Ez most hagyd abba. – Mert van, amiről nem szeretnék vizuálisan képet alkotni. Soha.

– És te, Drew? – szólal meg Jack. – Láttalak elmenni azokkal az ikrekkel. Igazi belevaló vöröskék voltak?

Érzem, hogy elégedett mosolyra húzódik a szám.

– Ó, igen. Nagyon is. – Majd élénk színekkel, zamatos részletekkel tarkítva lefestem a féktelen szombat estémet.

Na jó, itt álljunk meg, mert szinte látom az ítélkező tekintetüket, és hallom a magas hangfekvésben előadott, rosszalló megjegyzéseiket: Micsoda bunkó! Szexelt egy lánnyal – azaz esetünkben kettővel –, és most eldicsekszik vele a barátainak! Hát ennyire nem tiszteli azt a lááányt?

Akkor először is: ha egy csaj azt akarja, hogy tiszteljem, akkor viselkedjen úgy, mint aki tiszteletet érdemel. Másodszor: én nem akarok direkt faszfej lenni, egyszerűen csak pasi vagyok. És minden pasi elmeséli a barátainak a szexuális hódításait.

Ezt megismétlem, hátha valaki nem hallotta.

MINDEN PASI ELMESÉLI A BARÁTAINAK A SZEXUÁLIS HÓDÍTÁSAIT.

És ha egy pasi azt mondja, hogy ő nem? Akkor azt a pasit ki kell rúgni, mert hazudik.

Még egy dolog: hallottam én csacsogni a nővéremet meg az ő kis barátnőit. És hát egy-két dologtól, ami kiszaladt a szájukon, talán még Larry Flint is elpirult volna. Szóval ne tegyünk úgy, mintha a nők nem dumálnának erről ugyanúgy, mint a pasik, mert tényszerűen tudom, hogy ugyanúgy dumálnak.

Miután részletesen ismertettem a hétvégén végigkóstolt nyalánkságokat, a társalgás az amerikai futballra, illetve a Peyton Manning vezette Broncos-támadósor eredményességére terelődik. Háttérzajként apám hangját hallom, aki éppen a legújabb munkatársunk káprázatos eredményeit ecseteli. Az új munkatársét, akinek az aktáját délelőtt nem ütöttem fel. A Pennsylvaniai Egyetem Wharton Üzleti Iskolája, évfolyamelső, gyakornok volt a Credit Suisse-nél, blablabla.

Amikor elül a zsivaj, a gondolataim a szombat este azon részére terelődnek, amelyről nem meséltem a barátaimnak: a barna hajú istennővel folytatott interakciómra. Még most is kristálytisztán előttem van az a nagy, sötét, kerek szempár, az érzéki száj, meg a fényes haj, amely egyszerűen nem lehetett olyan lágy és selymes, amilyennek kinézett.

Nem először fordul elő az azóta eltelt másfél nap folyamán, hogy kéretlenül az agyamba tolakodik a lány alakja. Az az igazság, hogy szinte óránként úszik be a látómezőmbe valamelyik testtája, és ilyenkor rajtakapom magam, hogy képzelődöm: mi lehet vele. Pontosabban mi lehetett volna, ha nem adom fel az ádáz hajszát…

Fura dolog ez. Nem vagyok az a típus, aki a hétvégi kalandozások emlékeit idézgeti. Az utamba került lányok rendszerint kikopnak a memóriámból, mire magam mögött hagyom az ágyukat. De ebben a lányban egyszerűen volt valami. Talán ezért pattintott le. És talán ezért nem tudtam meg a nevét sem. De az is lehet, hogy nem volt benne más, csak az az édes, finom tónusú popsi, amely arra késztetett, hogy elkapjam, és soha többé ne eresszem el…

Amikor a fejemben pergő képsorok a lánynak erre a bizonyos tartozékára fókuszálnak, ismerős bizsergés veszi kezdetét ott lenn délen, ha értik, mire gondolok. Képzeletben jól megrázom magam. Tizenkét éves koromban volt utoljára spontán erekcióm. Akkor ez most micsoda?

Úgy néz ki, kénytelen leszek felhívni azt a dögös csajt, aki reggel, a kávézóban a tenyerembe csúsztatta a telefonszámát. Az efféle akciózást rendszerint a hétvégére tartogatom, de úgy néz ki, a farkam nagyon szeretné, ha most kivételt tennék.

Közben a sor lassan, de biztosan halad: mindjárt én jövök. Az új munkatársaknak kijár egy meleg kézfogás… Apám észrevesz, odalép hozzám, és barátságosan hátba vág.

– Örülök, hogy ideértél, Drew. Ez az új lány igazán nagyon ígéretes. Szeretném, ha szakmailag a szárnyaid alá vennéd, hogy ne egyedül kelljen fejest ugrania a mély vízbe. Ha segítesz neki, fiam, garantálom, hogy szárnyra kap, és büszkék leszünk rá mindannyian.

– Persze, Apa. Nem gond.

Pompás! Mintha nem lenne épp elég dolgom. Most foghatom egy zöldfülű újonc kezét, hogy könnyebben eligazodjon az amerikai vállalati szféra sötét, ijesztő világában. Olyan ez, mint egy álom!

Kösz, Apa.

Végre odaérek. A csaj háttal áll nekem. Szemügyre veszem a tarkóján kontyba fogott haját, az aprócska, törékeny testét. Egyre lejjebb vándorol a tekintetem a hátán, miközben ő beszélget valakivel, aki velünk szemben áll. Ösztönösen megnézem a seggét is, és… Várjunk csak!

A francba, várjunk egy percet!

Ezt a segget én már láttam.

Bassza meg, ilyen nincs!

A lány szembefordul velem.

Mondom, ilyen nincs!

Szélesebbre húzódik a mosolya, amikor szemkontaktust létesít velem. Arról a ragyogó, feneketlen szempárról eszembe sem jutott álmodozni – egészen mostanáig. Rám ismer. Felvonja a szemöldökét, és kezet nyújt.

– Mr. Evans!

Érzem, hogy kinyílik, majd visszacsukódik a szám, de hang nem jön ki rajta. Sokkol, hogy itt, pont itt kell viszontlátnom a lányt, és a döbbenet nyilván lefagyasztotta egy kis időre a beszédért felelős agyterületet. Amikor nagy nehezen újra működésbe lépnek a szinapszisaim, apám hangját hallom:

– …Brooks. Katherine Brooks. Ez a lány nagy útra készül, fiam, és ha segítesz neki, talán minket is magával visz.

Katherine Brooks.

A lány a bárból. A lány, akit hagytam elmenni. A lány, akinek a száját mindenáron szeretném a farkam körül tudni…

És ez a lány itt dolgozik. Az én cégemnél, ahol – ezt esküvel megfogadtam – soha, de soha nem fogok… dugni. Szépen simul a tenyerembe a puha, meleg keze, és egyszerre két gondolat ver gyökeret a fejemben.

Az első: Isten gyűlöl engem. A második: életem nagy részében rosszcsont voltam, és most megkapom érte a magamét. Ismerik a közmondást, ugye?

Igen, azt. Hogy ki mint vet, úgy arat.