NEMERE ISTVÁN

Nincs idő meghalni

NEMERE ISTVÁN

Nincs idő meghalni

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © Nemere István 2014

ISBN 978-963-293-349-8

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1

Budapest, június 27.

A szoba meghitt csendjét egyetlen pillanat alatt felborította a Török induló pattogása. Donát felébredt, de még nem nyitotta ki a szemét. Majd Nóra felveszi a telefont, gondolta. A zene azonban nem szakadt meg, a telefont senki sem vette fel. Eszébe jutott, hogy hiszen Nórával véget ért a dolog, tegnapelőtt jöttek vissza a nyaralásból, a lány máris összepakolta a cuccait és elment. „Jobb is, túl fiatal volt hozzám”, szaladt át a férfi fején a kicsit kesernyés gondolat. Tudta, hogy nem ez volt a szakítás igazi oka. A dalmát Riviérán derült ki, hogy Nóra nagyon éretlen, bár betöltötte a huszonkettőt, de még szinte gyerek módra gondolkodik. „Én meg harminckét éves vagyok, elvált… tapasztalt férfi” – az utolsó két szót már kis öngúnnyal tette hozzá.

Kinyitotta a szemét, az éjjeliszekrény felé fordult, egy mozdulat, és a zene elhallgatott.

– Lakos Donát.

– A pároddal vagy az ágyban, vagy már a zuhany alatt álltál? Ezt a két kifogást fogadom csak el, ha negyvennégy másodpercig nem fogadod a hívásomat.

A főnöke, Balla Dénes alezredes volt. Donát agya egy pillanat alatt kitisztult:

– Pro primo, még szabadságon vagyok, pro secundo, hajnali fél kilenc van, pro…

– Pro tertio: nem vagy már szabadságon, azonnal behívlak. Különleges és nemzetközi jellegű gyilkosság történt tizenkilenc perccel ezelőtt. Hajts a Nemzeti Bankhoz, ott vár Vincenzo, elmondja, amit kell. Én már írom Brüsszelnek a gyorsjelentést. Mozgás, hadnagy!

Kár, hogy Balla alezredes nem látta, ami ezután következett Donát lakásában. A hadnagy mozgása hihetetlen mértékben felgyorsult. Néha mintha egyszerre lett volna a fürdőszobában és a szobában, az egyik másodpercben még a fogát mosta, a másikban már öltözött, aztán villanyborotva zümmögött az arca mellett, de mintha ugyanakkor került volna rá a zokni és a cipő. Hét és fél perccel a riasztás után behúzta maga után a lakása ajtaját, az elektronikus riasztó bekapcsolt, ő pedig hármasával véve a lépcsőfokokat, rohant le a társasház garázsába, ahol hét másik lakó kocsija között ott állt az övé is.

Tizennyolc perccel a riasztás után kanyarodott a Szabadság térre. A föld alatti garázs feketén ásító ki- és bejáratára ügyet sem vetett. A célt rögtön meglátta, el sem téveszthette volna. Rendőrautók kék-piros villogása vágott a szemébe. Kicsit távolabb várakozott egy mentőautó, villogók nélkül. Még egy kívülálló is sejthette ebből, hogy fölöslegesen hívták ide, a személyzete már semmit sem tehetett.

Két rendőr éppen sárga szalagot feszített ki: a Nemzeti Bank főbejárata előtti járdát zárták el részlegesen, meg valamennyit az úttestből. Donát ügyesen besiklott a szalag alatt, a kocsi rádióantennája sem akadt el. Mire kiszállt, felháborodott arccal jött feléje az egyik zászlós. Donát felmutatta rendőrigazolványát.

Vincenzo, azaz Barna Vince sietett hozzá. Nagyon fiatal volt, nemrégen jött ki a rendőrtisztiről, és mivel az egyik nyelv, amit ott tanult, az olasz volt, hát ráragadt a „Vincenzo”, immár levakarhatatlanul. Vince alacsonyabb volt Donátnál. Kerek fej, fekete haj és szem, ahogyan ő szokta mondani: „kun gyerek az Alföldről”. Nemrégen nősült, no persze a felesége is rendőr, a főiskolán jöttek össze.

– Szia! Nem fogod elhinni!

– Azért tennék rá egy kísérletet, ha megtudom a részleteket – mosolygott Donát.

– Méreggel nyírták ki, itt a járdán.

– Viccelsz? Odament hozzá valaki, kis tálcán, pohárkában méreg, mellette ízléses szalvéta, ahogyan illik, és megkínálta?

– Ennél azért durvább volt a dolog. Másképpen kínálta meg. – Közben odaértek a fekete műanyaggal letakart halotthoz. Az ott álló rendőrök távolabb húzódtak. Vince felemelte a szomorú leplet és egy pillanatra derékig kitakarta a halottat. Negyvenes férfi volt, frissen borotvált arc, elegáns szürke öltöny, olasz cipő. – Nézd a nyakán azt a tűt, látod? A végén van egy kis dugó.

– Ha arra gondolsz, amire én… – kezdte Donát csodálkozva. Vince visszarántotta a leplet a halottra. Már gyűlt a közönség a járdán és a szemközti oldalon, mobilokkal fényképeztek. Még öt perc, és itt lesznek a tévések meg az újságírók is.

– Arra gondolok. Tanultuk a fősulin, az egzotikus gyilkoló eszközök óráján, emlékszel még?

– Indián fúvócső – mondta ki Donát halkan, Vincenzo meg rábólintott.

– Taxival jött, állítólag negyed kilenckor kellett itt találkoznia valami fejessel. Mindjárt hozzák az adatait. Egyelőre csak annyit tudok, hogy belga volt és bankár. A taxit követte egy másik kocsi, abból kiszállt egy férfi, és amikor a belga fizetett és a járdára lépett, ez a szája elé tartott egy kis csövet. Van egy szemtanúnk, szerinte olyan volt, mint egy hosszabb cigaretta. Egy pillanat múlva visszament a kocsihoz, beült és elhajtott. A belga addigra már a földön feküdt, még rángott néhányat, aztán mozdulatlan maradt. A mentősök négy perc alatt értek ide, de hát… – Széttárta a kezét. A férfi a fekete lepel alatt már helyzetével is jelezte: rajta már nem segíthettek.

Egy órával később többet tudtak.

Az áldozat, akit közben már elvittek a bonctani intézetbe, Mark Liersten, negyvenhárom éves bankár volt, valami szűk körű szakmai tanácskozásra érkezett Budapestre. Ma reggel nyolckor kezdtek gyülekezni a résztvevők. Liersten nem töltött be magas állást a bankjában, afféle középvezető volt, akire az egyik kelet-közép-európai régió ügyeit osztották. Mire Donát és Vince megebédeltek, még több adat érkezett Brüsszelből. Ebéd után végül is befutottak a Teve utcába. Az ő részlegük nem a fényességes, ultramodern, kék palotában kapott helyet, hanem vele szemben, az egyik lakóház második emeletén, ahol gyakran elromlott a lift. Balla alezredesnek és csapatának egy lakás jutott, amit hivatalnak alakítottak át. Ettől tökéletesen idegen, rideg, szinte lakhatatlan benyomást keltett. De hát nem is lakni kell itt, hanem dolgozni – szokta mondani az alezredes. Balla Dénes kicsit kopasz, kicsit kövér volt, de fürge, és bár már régen elhagyta az ötvenet, jól vágott az esze. Amikor még kisebb-nagyobb bűnözők kihallgatásával foglalkozott, jól kitanulta a „beforgatás” művészetét: olyan csapdákba kergette vagy csalta a tetteseket, hogy azok végül mindent bevallottak neki, pedig ő csak ült velük szemben, és nézte a szemüket… De Ballát kiemelték, és sokáig emelkedett a ranglétrán. Tisztában volt vele, hogy a nyugdíj előtt innen már aligha jut feljebb. A főtiszti állásokat nem az ilyeneknek tartogatják, mint ő. Mégis elégedett volt azzal, hogy egy kicsi „sejtet” vezet: összesen két rendőr hadnagy a beosztottja. De azok nem akármilyenek ám! Különösen ez a Donát, hát ebből egyszer még rendőr tábornok lesz, vagy ki tudja… – gondolta néha. Ám ha átpillantott a „Teve Plázára”, tudta, ott rengetegen nyüzsögnek „parkettás váll-lapokkal”, akik talán nem mindnyájan szolgáltak rá a korán kapott előléptetésekre.

– Lássuk, mit tudunk – jelentette ki, amikor mindhárman letelepedtek az asztalhoz.

Vince kezdte kérés vagy parancs nélkül. A főiskolán is eminens volt, mesélték.

– Az áldozat Mark Liersten, negyvenhárom éves bankár Brüsszelből. A Katalantar Bank alkalmazottja, kelet-közép-európai bankárkonferenciára érkezett Budapestre. Egy budai magánpanzióban foglaltak neki szállást, mert kérte, hogy ne kelljen nagy hotelban laknia. Megtaláltuk a taxist, aki a Nemzeti Bankhoz vitte őt. Nem vett észre semmi furcsát, azt sem, hogy követik. A bank előtt a gyilkosságnak három szemtanúja is volt, mind azt mondták, hogy nem figyeltek a tettesre. Megállt két autó, az egyik a taxi volt, mögötte ugyanakkor fékezett a másik kocsi, két férfi ült benne. Az egyik kiszállt, a járdán odament a bankárhoz, aki indult volna a bejárathoz, a taxi abban a pillanatban gázt adott, a tettes kis fehér csövet vett a szájába… a többit tudjátok.

– A bank előtti kamerák?

– Csak annyi, hogy megállt a taxi, aztán rögtön egy fekete autó, kiszállt valaki, az arcát eltakarta, majd hátat fordított a legközelebbi kamerának, a szájához emelte a kezét, végül ugyanúgy háttal ment vissza a kocsihoz. Aminek a rendszámtáblája igen sáros volt.

– Mit mond a labor?

– Még semmit, de sejthető, mit fognak találni. – Vince komoly volt és határozott. – Már maga az eszköz is árulkodik, nyilván a kilőtt tűt is abba a méregbe mártották, amit a fúvócsövet használó dél-amerikai bennszülöttek is alkalmaznak. A tettes ezután pánik nélkül szépen visszaült a kocsiba, és elhajtottak. A kocsinak nemhogy a rendszámát, de még a típusát sem látta senki, a felvételeken sem jól látható, csak annyit tudunk, hogy fekete volt, közepes nagyságú. Gyorsan lezajlott az egész. Ennyi, és nem több.

Balla Donátra nézett, aki máris mondta:

– Egy: a tettes talán magyar volt, talán nem, de a sofőr egészen biztosan magyar, sőt budapesti kellett, hogy legyen. Mert egyszerű dolog követni egy taxit egy budai panziótól a Szabadság térig, de nem olyan egyszerű onnan sietősen kikeveredni! Kihajtani úgy, hogy fél percnél kevesebb idő alatt már maga mögött tudja a teret, ne tévedjen el a sok keskeny, egyirányú utca között. No és a tettes legalább egyszer járhatott már a bank előtt, megnézte, hol vannak a biztonsági kamerák, és azok merre néznek, mekkora szöget fognak be.

– Mit mondtak a panzióban?

– Nem sokat – fújt Donát dühösen. – Mint akik nem is fogják fel, hogy mekkora a baj. Tegnap este valaki kereste az áldozatot. Egy férfi hangja volt. Rákérdezett a neve alapján, hogy ott lakik-e. A tulajdonos felnőtt lánya fogadta a hívást. A tettes angolul beszélt, szerinte jó volt a kiejtése, mégis, mintha nem lett volna angol anyanyelvű. Mr. Liersten nem volt a panzióban, más bankárokkal vacsorázni ment.

– Sima ügy – mondta Balla. – A tettes meggyőződött róla, hogy Liersten ott lakik-e, aztán reggel leparkolt a környéken, figyelte a panziót, látnia kellett a főbejáratot. Jött a taxi, az áldozat beült, ő követte, és ennyi.

Vince megkérdezte:

– A személyzet semmit sem látott?

– De igen! – lőtt vissza Donát borúsan. – Látták, hogy a bankár beszáll egy taxiba, ami elhajt vele.

Balla már nyitotta a száját, hogy kérdezzen, de Donát megelőzte:

– Kamerák, tudom! A panzió parkolójára néz egy, és egy másik a főbejárat előtti térségre, ennyi. Végignéztem pár órányi anyagot, de nyoma sincs a gyilkosnak, aki vagy személyesen ismerte az áldozatot, vagy kapott róla fotót.

– Bérgyilkosra gyanakszunk? – kérdezte Vince.

Ballát meglepte a többes szám:

– Ha így is van, Donát gyanakszik, nem én meg te! Mindenkinek legyen valami koncepciója, vagy legalább ötlete. Hadd halljam!

Donát reggel óta ezen gondolkodott, hát már mondta is:

– Bérgyilkos. Az áldozatot nem ismerte személyesen, az sem őt. Mi van, ha nem találja el pontosan, vagy nem hal meg azonnal, és kimondja a gyilkos nevét? Ezt nem kockáztathatták.

– Most te használsz többes számot! – Vince szemöldöke a homloka közepére szaladt.

– Mert ők legalább ketten voltak, és ki tudja, ki áll a háttérben? – Donát a főnökre nézett. – A járda szélén, vagy hat méterre a holttestől, körülbelül ott, ahol a gyilkosok autója megtorpant, találtam valamit… Persze egyáltalán nem biztos, hogy összefügg az üggyel. Azért leadtam a bizonyítékok közé.

– Mi volt az?

– Egy gyufásdoboz. Üres, de golyóstollal valaki három betűt írt rá: nagy zé, kis vé és nagy bé.

– Zé-vé-bé? Mi a fenét jelent? – Vince tanácstalan volt.

– Talán semmit – ismerte el Donát. – Valaki firkálgatott valahol várakozás közben, vagy míg telefonált, aztán amikor kiürült a doboz, eldobta. Lehet, hogy találunk rajta ujjlenyomatot.

Egyikük sem dohányzott, de ezen most Balla is elmélázott:

– Ki a fene használ még gyufát? Mindenki öngyújtót pattogtat.

Majdnem egyszerre vontak vállat mindnyájan, aztán már el is felejtették a dolgot.

Estig kaptak még két hírt. A labor telefonált Ballának, az pedig leadta a „drótot” két emberének:

– Az egyik jelentés szerint az áldozattal a kuráre nevű növényi eredetű méreg végzett. Dél-amerikai bennszülöttek, különösen az amazonasi indiánok által használt szer, szintetikusan még nem tudják előállítani. Megbénítja a… hogy is írták… a harántcsíkolt izmok működését. Ilyenek a légzést végző izmok is, ugyebár… A halál fulladás miatt állt be, gyakorlatilag azonnal.

– És mi a másik? – kérdezte Donát. Örült, hogy egyik kollégája sem látja: trikóban és alsónadrágban állt a fürdőszobája egyik sarkában, és éppen a mosógépét „etette”. Az adriai nyaralásból hazahozott cuccokkal alighanem késő estig, meg majd holnap is táplálhatja a masinát… Még egy pillantást vetett a két ruhakupacra: a fehérekre és a színesekre. „Micsoda faji megkülönböztetés”, gondolta némi iróniával, bár jól tudta, hogy a szennyes ruhákat nem ezért kell két csoportra „szegregálni”… és bár a zongora billentyűi is fehérek és feketék, és a fehérek jóval nagyobbak a feketéknél, az sem rasszista indítékból van így.

– Hát ez elég furcsa – szűrte a szót az alezredes. – A gyufásdobozon, amit a bank előtt találtál, nincs ujjlenyomat.

Nyomozók voltak mindketten. Más talán a felvetést sem értette volna, de az ő agyuk egy srófra járt. Azt a dobozt nyilván eldobta valaki, aki ilyenkor, június végén aligha viselt kesztyűt. És különben is, kesztyűben nehéz manipulálni egy ilyen dobozzal, pláne kivenni belőle egy szál gyufát. Valaki mégis úgy bánt a kis skatulyával, hogy ne hagyjon rajta nyomokat. Ez nem lehet véletlen. Donát csak ennyit jegyzett meg:

– Szóval mégis jelenthet valamit az a három betű a dobozon.

Álmában az Adria partján járt, ahogyan alig két nappal ezelőtt a valóságban is.

Pálmák a parton, szigetek a távolban, nem is látni tőlük a nyílt tengert. Ő egy kompon állt, a távolban még látszott egy város, de egyre távolodtak tőle. A komp egy szigetre vitte őt… Nézte a fel-felhabzó vizet a hajó orra mellett. Még az álomban is feltűnt, hogy egyedül áll a korlátnál. Miért nincs vele… ki is? Álmában nem jutott eszébe Nóra neve. Meg a volt felesége sem, pedig vele is sokat jártak az Adriára. Csak míg az asszonnyal Splitben, most Nórával Zadarban voltak két hétig. Egyszer átugrottak az olasz partokra is…

Kipihenten ébredt reggel, és csodálkozott, hogy nem Balla ébresztette. Vince sem kereste.

Fél kilencre ért a Teve utcába. Még jó, hogy a kocsiját ott hagyhatta a nagy parkolóban. Itt nem lopják el, gondolta csúfondárosan, látva az őrt, aki csak akkor emeli fel a sorompót és enged be újabb autót, ha a gazdája felmutatja rendőrigazolványát.

Az alezredes még nem volt bent. Vince viszont büszkén mutatta, hogy már készül az új ügy aktája. Amellett Vincenzo egyszerre két géppel volt fent az interneten: egy szolgálatival az Europol honlapján nézte a kontinensen éppen tevékenykedő bérgyilkosok adatait. Már akiről egyáltalán tudtak valamit… Jellemző módon fényképe csak azoknak volt, akik már egyszer ültek valamelyik tagállam börtönében. A másik gépen olyan hazai bűnözőket keresett, akik már bizonyíthatóan részt vettek valamilyen nemzetközi ügyben. Ám egyelőre csak olyanokra akadt, akik kábszert csempésztek régebben.

Donát egy-egy pillantást vetett mindkét képernyőre:

– Ezek aligha állnak össze egy idegen bérgyilkossal.

– De valaki mégiscsak vezette azt a kocsit!

– Szerintem van olyan emberük, aki ismeri a belvárost. Gondolkoztam rajta: lehet, hogy nem is magyar. De itt élt egy ideig. Vagy olyan, aki előtte pár napig kocsikázott a belvárosban, és begyakorolt egy vagy több menekülő útvonalat.

Vince máris a klaviatúra fölé görnyedt. Közben megjött Balla.

– Szevasztok!

– Szia, főnök. Hogy aludtál?

– Hát, nem sokat. A fejesek – intett ki az ablakon, az úttest másik oldalán tornyosuló kék magasházra – többször is felhívtak. Úgy látszik, egy belga bankár fura halála nálunk nagyobb vihart kavar, mint amikor Bükkösjászakolpusztán végeznek egy juhásszal.

– Juhásza és bankára válogatja – mondta Vince filozofikus arckifejezéssel. Donát vállat vont:

– Ha az áldozat Brüsszelből jött, ráadásul bankár, ráadásul valami egzotikus méreggel végeznek vele, ráadásul éppen a Magyar Nemzeti Bank főbejárata előtt…

– Ráadásul, ráadásul! – morgott Balla. Olyan volt, mint egy kopaszodó törpe, ahogy kövérkés testével kétszer körbefutotta az asztalokat. – Ráadásul megküldték a pasas életrajzát. Tudjátok, mi derült ki belőle?

– No, mi? – néztek rá feszülten a kollégák.

– Egy nagy semmi! – tört ki Ballából a csalódottság. – Olyan unalmas az életrajza, mint egy balettpartitúra!

A testületben mindenki tudta, hogy Balla felesége balettrajongó, a férjét is elviszi az összes előadásra. Balla a nejénél egyszer látott egy partitúrát is, benne a tánclépésekkel, és ez a koreográfia számára egyet jelentett az unalommal. Az előadásokon rendre elaludt. Ám most munkában volt és tovább dühöngött:

– Egy pasas, akivel soha semmi nem történt az életben! Talán egyszer ötös helyett négyest kapott valamelyik tantárgyból, ez volt gyerekkorában a legnagyobb csapás, amit rámért a sors. Jó családból jött, jó iskolákban jól tanult, jó egyetemre ment tovább, ahol szintén kitűnően diplomázott, máris felvették abba a Katamarán Bankba…

– Katalantar Bankba…

– Katalán micsodába, mindegy, szóval ahol szépen emelkedett a ranglétrán. Egyike lett a három kelet-európai részlegvezetőnek. És mit sem sejtve eljött Budapestre, ahol kapott a nyakába egy mininyilat…

– A főnökei nem gyanakodnak valamire? – kérdezte Donát.

– Semmire. Elküldték az életrajzát, a szakmai pályafutását az ő bankjuknál. Ez a Liersten úr, miszter vagy möszjő, soha semmibe nem keveredett bele, olyan példásan élt, mint egy továbbszolgáló cserkész, fogadni mernék, hogy még tilosban sem parkolt, és sárga lámpánál sem adott gázt, hogy átérjen a kereszteződésen. Ez egy teljesen ártalmatlan valaki volt.

– Vagyis nem személyes okból végeztek vele – szögezte le Vince gyorsan.

– Annál nehezebb a dolgunk – mondta Donát, majd kiment a mosdóba. Még távolodva hallotta, hogy megszólal Balla mobilja, amelyből a „Jön Vuk!” dallama áradt szét. Komolyabb értekezleteken kapott már megrovó pillantásokat, ahol főfő-belügyes urak és főtisztek között a váratlanul felcsendülő dallam enyhe rosszallást keltett – de aztán megtanulta, mi az illem, és most már minden értekezlet előtt kikapcsolja a telefonját.

Mire Donát percekkel később visszajött a szobába, két feszült tekintet meredt rá, némán, kitartóan. A hadnagy hol Vincére, hol a főnökre nézett, majd rekedten kérdezte:

– Mi van? Három percig nem voltam itt, ezalatt kiderült, hogy én vagyok a bostoni fojtogató kései, ámde igen szorgalmas utódja?

Nem voltak vevők a vicceire. Balla írt valamit egy cédulára, csak úgy az asztal fölé görnyedve, aztán odalépett Donáthoz:

– Lemégy a parkolóba, beülsz a kocsidba és indulsz.

– Az úti cél?

– Ljubljana, Szlovénia.

Ezen még Donát is megütődött kissé, pedig szoktatták a meglepetésekhez. Főleg mióta az Europolnál szolgált. Vince segített:

– Miszter-möszjő-herr Liersten ügyében majd én folytatom a nyomozást. Tied a másik ügy.

Látva Donát értetlen tekintetét, Balla megmagyarázta:

– Itt van a szlovén Europol-összekötőtiszt neve és telefonja, őt keresd. Ismered az íratlan szabályt: az a nyomozó, aki megkapja egy sorozatgyilkos első áldozatát, az kapja a másodikat is, merthogy ő már jól benne van az ügyben.

– Másodikat…?

– Harminc perccel ezelőtt Ljubljanában fúvócsőből mérgezett tűt lőttek egy férfi nyakába, azonnal meghalt. Hát nem érdekes, hogy ez az áldozat is belga volt, sőt bankár, és hogy, hogy nem, éppen a Katalantar Banknál dolgozott?

2

Ljubljana, június 28.

Az M7-esen nagy volt a forgalom. Naná, hiszen június vége van, pár nap, és szerte Európában szabadságra mennek az emberek. Lám, egyesek már éppen ezt teszik. Hosszú karavánban haladó holland rendszámú lakókocsikat előzgetett, meg persze a kamionok soha véget nem érő sorait. A másik sávban sokkal kevesebb jármű jött szembe. Ukrán, török és lengyel kamionok igyekeztek északra, keletre.

Déli egy órakor, még magyar területen megállt, vett néhány szendvicset és üdítőt, majd robogott tovább, menet közben evett, ivott. Aztán áthajtott a határon, egy hónapos sztrádamatricát vásárolt, bár remélte, hogy nem kell majd ennyi ideig idejárnia.

Már Mariborhoz közeledett, amikor felhívta a kapott telefonszámot. A hívott fél már alighanem várta a hívást. Hangja alapján egy meglehetősen fiatal férfi jelentkezett.

– Hello. I’m Donát from Budapest.

– My name is Erik Velen, Europol’s Police Officer…

Megállapodtak abban, hogy melyik szálloda előtt találkoznak. Donát emlékezett a Hotel Liv hatalmas sötét tömbjére: ljubljanai viszonylatban szinte felhőkarcolónak számít, az egész városból látszik, úgy sejtette. Eltartott még pár óráig, míg végre a sztrádán elfogytak a fővárost jelző kilométerek, és máris bekanyarodhatott a keletről bevezető egyik útra. Innen már emlékezetből haladt; régebben járt már néhányszor a városban. Egyszer, még a volt feleségével töltöttek itt pár napot, igaz, akkor egy olcsó erdei szállodában laktak, a várostól északra.

Ljubljana azóta mintha megnőtt volna – nehezen jutott be a központba. Persze nagy volt a forgalom is. Donát az északi oldalon haladt, és a nagy vasútállomás környékén már szinte otthonosan mozgott. Ismét hívta Erik Velent, és amikor befutott a szálló parkolójába, egy pillanat alatt ott termett a szlovén Europol-tiszt.

Erik sovány, inas, szőke fiatalember volt. Mint önmagáról megjegyezte, huszonkilenc éves, és azelőtt nyomozó volt a ljubljanai városi kapitányságon, a gyilkossági csoportnál. Nincs még egy éve, hogy kiemelték, áttették az Europolhoz. A főnöke éppen szabadságon van, jelezte, és Donátnak volt egy olyan érzése, hogy a férfi örül ennek. Most szabadabban mozoghat. Szemlátomást örült a magyar kollégának is. Túl azon, hogy kollégák és mindketten az európai rendőrség emberei, biztos volt benne, hogy a hasonló korú férfival jól megértik majd egymást.

Főleg azért, mert a két ügy, amiben nyomozniuk kellett, szintén nagyon hasonló volt. Hogy mennyire, az Donát számára is kiderült az első félórában. Már erősen délutánba hajlott az idő, amikor felvitte csekély holmiját a szobájába, lezuhanyozott, és újra lejött a hallba. Erik közben telefonálgatott, mint mondta, „jobbra-balra”. Végre elindultak a helyszínre. Erik kocsiján kék lámpa is volt, de nem volt rá szükségük.

– Ez pontosan ugyanolyan, mint a tiétek volt Budapesten – közölte, miután Donát beszámolt a tegnapi gyilkosságról. – Csak itt nem a Nemzeti Bank előtt történt, mert ez a belga nem oda igyekezett. Valamilyen hivatalos ügyet intézett a Katalantar Bank itteni fiókjánál, aztán kijött onnan. Szemtanú alig van, a banki figyelőkamera meg csak a bejárat előtti teret pásztázza. Az áldozat, Valter Crivor, negyvenéves belga állampolgár, banki középvezető. Kijött a bankból, bement a mellékutcába, ahol a bérelt kocsija várta. Meg a gyilkos. Nem maradt nyoma a felvételeken, pedig azért Ljubljana belvárosában van ám pár tucat kamera, ha nem több. Valaki várt rá, és miközben Crivor elővette a kulcsát, hogy kinyissa a kocsit, egy kis nyilat lőttek a nyakába. Az autóig éppen eljutott, és mellette előbb térdre esett, aztán végigfeküdt a járdán. Az arra járók mind azt hitték, hogy szívroham vagy ilyesmi… Közben a gyilkos beszállt egy autóba, és elhajtott.

– Egyedül volt?

– Úgy sejtem. A szemtanúk egyike sem látta, hogy nézett ki, de azt sem, hogy két férfi hajtott volna el.

– Vagy egy nő és egy férfi… Mi van, ha a nyilat nem férfi lőtte ki?

Erik az utat nézte – sűrű belvárosi forgalomban haladtak –, és megrázta a fejét:

– Ha fiatal és csinos, talán valaki emlékezett volna rá. Szerintem ez ugyanaz lehetett, aki nálatok ölt tegnap.

– Egy bérgyilkos, aki lista szerint vágtat városról városra, országról országra, és menetrendszerűen osztogatja a halált? Különös hobbija, hogy csak belga bankárokra feni a fogát?

Erik vállat vont:

– Manapság már minden lehetséges. Az sem csoda, ha siet. Tudod, az idő pénz!

Nem folytatták, mert a helyszínre értek. Donát megtudta, hogy a „Dalmatinova ulica” egyik sarkán állnak. A bank az első pillantásra nem volt szembetűnő. Kis ország, kis reklám? Egy biztos: a szerény főbejárat egy csöppet sem volt hivalkodó, fölötte a felirat sem kiáltó. A Katalantar Bank amúgy sem egy ismert márkanév. Majd utána kell nézni, miféle cég, jutott még eszébe.

– Itt történt – vezette Erik a magyar kollégát a kis mellékutcába.

Még állt ott egy őrködő rendőr, Erik láttán tisztelgett. Dober dan, mormolta neki Donát.

A gyilkosságnak már semmi nyoma nem volt. Donát szeme ide-oda villant:

– Nem találtatok egy doboz gyufát? Egyáltalán semmit?

Körbejárt, vizslatott. A járda mellett néhány parkolóhelyet üresen hagytak, sárga szalag zárta a területet, ezt vigyázta az egyenruhás kolléga. Erik éppen azt mesélte, hogy az aszfalton semmi nyoma nem maradt a gyilkos kocsijának, nem csöpögött az olaja, nem hagyott abroncsnyomokat sem. Egyszóval úgy elpárolgott, mintha ott sem lett volna.

Donát, miután végzett a járdaszegély vizsgálatával, bejárta az úttest és a közeli ház fala közti területet. Leszegett fejjel gyalogolt fel és alá. Erik már nem követte, csak állt a rendőr mellett, és nézte Donátot, aki most a házhoz lépett, és tekintetét a falra futtatta. Aztán magához intette Eriket:

– Gyere ide, kérlek! Mi Budapesten találtunk egy doboz gyufát ott, ahol vagy tíz másodpercre megtorpant a gyilkos kocsija. A doboz üres volt, és három betűt írtak rá golyóstollal: Z, v, B.

– Igen? És volt valami köze a gyilkossághoz?

– Eddig nem voltam benne biztos – mondta Donát, majd hirtelen kinyújtotta a karját, és a ház falára mutatott. A szürke alapra valaki festékszóróval írta fel az ujjnyi betűket:

ZvB.

Esteledett, és ők már a Ljubljanica partján ültek. A sétálóutcára kirakott apró asztalok az óváros régi házai és a folyó között éppen hogy elfértek. A kikövezett partok közé szorított folyó nem volt szélesebb egy négysávos útnál. A vízen csónakok és kisebb hajók vonultak mindkét irányba. A túlsó parton is emberek sétáltak. Olykor az ismerősök egyszerűen átkiabáltak egymásnak.

Egyik kis kávézó a másikat érte. Meleg nyári napnak lett vége, és bár alkonyodott, az égből még elég fény sugárzott le a városra. A házak mögött a várhegy sötétzöld dombja emelkedett, tetején a komor, régi falakkal.

– Mindig ezt szerettem Ljubljanában – vallotta be Donát. – Hogy olyan kicsi, otthonos. Csöppet sem világváros, de annyira hangulatos, hogy az ember azonnal úgy érzi: szívesen lakna itt.

– Tudnék mesélni negatív dolgokat is, de nem teszem – mosolygott Erik. – Most, hogy elküldtük a gyorsjelentést Brüsszelbe, te meg egyet külön Budapestre is, mit gondolsz az ügyről?

– Kezdem azzal, hogy a két gyilkosság között sok összefüggés van. – Donát belekortyolt a kávéjába, közben oldalra pillantva megnézett egy mellettük elhaladó csinos nőt. Tekintete aztán visszatért Erik várakozó arcára. – Mindkét áldozat bankár, mindkettő belga, ugyanannál a brüsszeli banknál dolgoztak, csak pár napra jöttek egy kelet-európai országba, és mindkettő hivatalos úton járt, no és a rejtélyes „ZvB” felirat, szóval, nincs kétség, hogy ha a tettes maga személy szerint nem is azonos, egyetlen akarat irányította ezt a két gyilkosságot.

– Számíthatunk még többre is?

– Nem biztos. Lehet, hogy a rejtélyes „ZvB”-nek csak ezzel a két emberrel volt valami baja.

– Vagy a brüsszeli Katalantar Bankon akart bosszút állni.

– Akkor nagyon haragudhat rájuk.

– Ne kerteljünk – mondta Erik nagyon komolyan. – Ha valaki veszi a fáradságot, és megöl vagy megölet két bankárt egyazon bankból, nyilván nem ezzel a két szürke kis alakkal van gondja. Átküldték Brüsszelből Valter Crivor életrajzát is; hát, az éppen olyan jelentéktelen, mint a budapesti áldozaté; azt is olvastam.

– Fix, hogy nem személyes az ügy – szögezte le Donát. – Engem a legjobban az a három betű érdekel. Szinte látom magam előtt, amint a Dalmatinova utcán várakozik a pasas a kocsijában, néha kilép, egy kicsit kinyújtóztatja a lábait, aztán elővesz egy apró, túlnyomásos flakon fehér festéket, és amikor senki sem jön arra, észrevétlenül felfújja a falra azt a három betűt, hat-nyolc centiméteres nagyságban, ami csöppet sem feltűnő. És várakozik tovább.

– Apropó, várakozás – vette át a szót Erik. – Nyugodtan állt ott, és várt volna akár egy órát is. Vagyis nem érdekelte, hogy meglátják. Hogy egy arra járó, vagy egy unatkozó öreglány a szemközti ház egyik ablakából meglátja őt, gyanúsnak találja, és megjegyzi a külsejét…

– Értem, mire célzol. A pasas külföldi lehet, valószínű, hogy életében először és utoljára járt ebben a városban, talán az országban is. És nem is szándékozik ide visszajönni, tehát nem fél egy fantomképtől sem.

– Végigjártuk az összes környékbeli házat, tanúkat keresve, de senki sem látta a pasast.

– Mert pont olyan volt, mint az itteniek, azaz nem szúrt szemet. Elég sok autó parkol azon az utcán – vont vállat Donát. Kicsit bántotta, hogy második napja lohol egy gyilkos után, akiről még az égvilágon semmit sem tud. Csak annyit, hogy valamilyen ismeretlen okból a ZvB betűket hagyja maga után.

Este a szállodából még küldött egy e-mailt a brüsszeli központnak. Tudta, hogy azt már csak másnap reggel nyolckor teszik az illetékes asztalára, mégis elküldte most. Hadd lássák a központban, hogy a budapesti emberük dolgozik. Azt kérte, küldjenek neki adatokat a Katalantar Bank tevékenységi köréről, arról, hogy milyen országokban fektetett be eddig, és milyen eredménnyel. Ezek végső soron olyan üzleti hírek, amiket a szervezet egyik nagy számítógépe fél perc alatt összeszedhet. És Donát most úgy érezte, egyelőre megelégszik azokkal az adatokkal, amelyeket bárki más is elérhet. Bár sejtette, hogy ez később talán megváltozhat.

Másnap reggel Erikkel megnézték a halottat. Valter Crivor negyvenéves bankár már túl volt a boncoláson. Rendőrségi hírek szerint a felesége útra kelt Ljubljana felé, valakit ki is küldtek a reptérre, hogy hozza be a városba.

Alig jöttek ki a boncteremből, de még a komor előcsarnokban lépkedtek, amikor felharsant a Török induló… Ezen a gyászos helyen a vidám sípok-dobok nagyon profánul hangzottak. Szinte szentségtörést sugalltak. Donát átkozta magát, amiért nem némította el a készüléket. Most sebesen előkapta:

– Lakos…

Balla alezredes volt:

– Ne csodálkozz, mindjárt kapsz egy SMS-t Brüsszelből. Akkor aztán kapd össze magad, és menj, tedd, ami benne áll. Nekünk csak azért szóltak, hogy megerősítsük számodra a parancsot, nem valami kamu üzenet érkezik.

Donát már nyitotta a száját, hogy kérdezzen valamit, de a készülékben csönd lett. És még ki sem értek az épület parkolójába, amikor megjött az SMS az Europol központjából. Donát elolvasta, és nem akart hinni a szemének. Erik kezébe adta a készüléket:

– Olvasd el! Te is azt látod, amit én?

Erik elolvasta, és elkomorult az arca. De nagyon gyakorlatias ember volt:

– Add ide a kocsid kulcsát, elviszem a szállóból a holmiddal együtt a főkapitányság parkolójába. De előbb kiviszlek a reptérre, hiszen alig huszonöt perced van az indulásig!

Beültek az autóba – Erik bravúrosan indított. Kivágódva az egyik utcára máris bekapcsolta a „karácsonyfát” az összes fényekkel, és nem átallotta többször is bekapcsolni a szirénát.

Donát még egyszer elolvasta az üzenetet:

A 10.40-kor induló brüsszeli járatra foglaltunk helyet önnek. Van egy harmadik áldozat. A reptéren várják. OP.

Az „OP” az aznapi operatív ügyeletest jelentette. Szóval nincs mese, mennie kell… Még jó, hogy becsatolta magát, mert Erik száguldott, mint egy Formula–1-es versenyző. Most kiélhette ebbéli hajlamait. Utasa ide-oda lötyögött az ülésében, nagy fékezések és indulások tették próbára a gyomrát. De tény, hogy tíz perccel a gép indulása előtt már a reptéren voltak. Erik az információs pulthoz vágtatott Donát jegyéért, majd Donáttal a brüsszeli gép kapujához sietett, persze már mindenki beszállt, amikor ő is befutott. Egy rohanós kézfogás Erikkel – Donát szívesen megköszönte volna az eddigi segítséget, akkor is, ha az csak szolgálati ügy volt, de erre sem maradt idő. A gép ajtaja rögtön Donát után becsukódott, és mire megtalálta az ülőhelyét, a repülő máris félelmetes gyorsulással vágtatott a betonon, hogy aztán a levegőbe emelje hatalmas törzsét.