’Storm & Stone’ was originally published in English in 2014.

This translation is published by arrangement with Oxford University Press.

First published in 2014 by Oxford University Press

Copyright © Joss Stirling, 2014

Hungarian translation © Kiss Enikő Hajna

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft.,

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Kiss Enikő Hajna

Szerkesztette: Csapody Kinga

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-615-5385-55-1

1. fejezet

Monokli. Nagyszerű. Raven Stone a tükörben vizsgálgatta a sötétedő foltot a szeme körül. Óvatosan megtapogatta. Auu! A neon csak pislákolt a mosdó felett, ami miatt az arca is úgy villogott a tükörben, mint egy régi filmhíradó vége. A csap tiltakozóan felcsikordult, amikor a hideg vizet megnyitotta, hogy benedvesítse a borogatást.

– Olyan vagy, mint egy hétéves – mondta a tükörbeli másának. Az iskolaudvaron beszerzett horzsolásokkal a térden és a kisebb zúzódások tízéves történetével a háta mögött Raven számára ez a sérülés inkább megalázó volt, mint fájdalmas. Az arcába húzott egy göndör fürtöt spirálokba rendeződő fekete hajából, de az rögtön visszaugrott, ellenszegülve annak, hogy elrejtse vele a bal szeme körül éktelenkedő ütésnyomot. Vajon a szobájában hova tudna elrejtőzni addig, amíg el nem halványul…?

Sehová. Minden tanulónak részt kell vennie az új félévet köszöntő vacsorán, ha hiányozna, az biztosan feltűnne. Különben is, dobta bele a törülközőt a csapba, miért adja meg az ellenségeinek azt az örömöt, hogy ilyen könnyen kiütötték? A gyávaság nem illett a hírnevéhez. Sokkal büszkébb volt annál, hogy ezt megengedje magának.

Raven kibújt a teniszruhájából és belebújt a fürdőköpenyébe. Ahogy a koszos ruhákat bedobta az ajtó melletti szennyestartóba, a fedél félrecsapódott. Nehéz volt kitartani az önmagának tett fogadalma mellett, hogy erős lesz, könnyebb lett volna, ha van valaki, aki mellette áll. A szobájában lévő másik ágy azonban üres volt – nem tornyozódtak rajta se koszos cuccok, se bőröndök, mint ahogy azt várta. Vajon miért késik Gina? Ő volt az egyetlen, akinek elmondta volna a történteket. Raven leroskadt az ágyára. Hogyan fajulhattak el idáig a dolgok, mindössze néhány óra alatt? A monokliig könnyedén siklott az itteni életben, ami a nyugalom szigete volt a számára a nehéz évek után. A Westron Gimnáziumnak az igazgatónő, Mrs. Bain irányítása alatt, megvoltak a maga jellegzetességei, például, hogy túl nagy hangsúlyt helyezett a pénzre és a szülőkre, a hírességek gyerekeire és a magánéletre, de Gina és Raven jókat tudott nevetni ezeken a furcsaságokon. Tulajdonképpen eddig senki sem akart neki rosszat ebben az iskolában. Bár csak azért tanulhatott itt, mert itt dolgozott a nagyapja, a kiváltságosabb társai nem emlékeztették őt a rangsorban elfoglalt helyére. Most azonban már kellőképp tisztába került azzal, hol a helye.

A szembesülés hirtelen, csak úgy a semmiből csapott le rá, akárcsak az a tornádó, ami Óz birodalmáig röpítette Dorothy házát.

Amikor Raven kinyitotta az öltöző ajtaját, mintha minden elindult volna vele a sárga köves úton Smaragd helyett Bizarrvárosba.

Hedda kérdése teljesen normálisnak tűnt.

– Hé, hol van a Chloé táskám?

A teniszversenyre készülődő lányok gyorsan körbenéztek a cuccaik között. Ravent nem izgatta a dolog: egy légitársaság kicsi, sokat gúnyolt repiajándékát használta sporttáskaként, amibe nem fér bele az a terjedelmes, galambszürke, bőr válltáska. Hedda úgy kérkedett azzal a táskával minden reggel, mint egy horgász a legnagyobb fogásáért kapott díjával. Hajlított, fényes felülete úgy csillant meg a manikűrözött körmein, mint egy pisztráng: olyan sok zsebe van, és el sem hinnéd, mennyibe került! Bár Hedda alkalmi vételnek gondolta, a rajta lógó árcédulán egy olyan összeg virított, ami jóval több volt annál, mint amennyit Raven nagyapja az iskola gondnokaként keresett. Ami ilyen értelmetlenül drága, az csak lehúzás lehet.

– Hé, hozzád beszélek, Stone!

Raven érezte, hogy a könyökét valaki hirtelen erősen megrántja. Mivel éppen egy lábon állva fűzte a teniszcipőjét, kibillent az egyensúlyából. Miért hívta őt Hedda a vezetéknevén?

– Hú, Hedda, óvatosan! – Raven megtámasztotta magát az öltözőket elválasztó dróthálón, majd gyorsan megkötötte a cipőjét. – Majdnem fellöktél.

Hedda pálcikavékony alkatával és vörösborszínű hajzuhatagával Ravent egy ír szetterre emlékeztette, aki az örökösen szimatoló orrával mindig a következő alkalmi vétel irányába áll, és akinek az arcát az állán lévő határozott kis metszés tette karakteressé. Hedda csípőre tette a kezét.

– Hova dugtad?

– Mit? – Raven túlságosan meglepett volt ahhoz, hogy rájöjjön arra, hogy mivel is vádolja Hedda. – Én?

– Igen, te. Nem vagyok hülye. Láttam, hogy nézted. A telefonom, a sminkcuccaim, a pénzem, mindenem abban a táskában van.

Raven próbálta megőrizni a hidegvérét, hogy túl tudja tenni magát azon a sértésen, hogy minden bizonyíték nélkül lopással vádolják. Éppen elég ehhez hasonló élményben volt része az előző iskolájában, mielőtt még az Egyesült Királyságba jött volna. Megpróbált józanul gondolkodni.

– Semmit sem csináltam vele. Hol láttad utoljára?

– Az ebédlőasztalnál – ne csinálj úgy, mintha nem tudnád!

Az öltözőre csend ereszkedett, a többi lány is rájuk figyelt. Szégyenpír öntötte el Raven arcát, hiába tudta, hogy teljesen ártatlan. Újra elárasztották azok az emlékei, ahogy a régi iskolájában az igazgatónő előtt áll. Ettől a déjà vu érzéstől pedig felkavarodott a gyomra.

– Már elnézést, te tényleg azt hiszed, hogy én loptam el?

Hedda felkapta a fejét, és a hosszú orrán keresztül nézett le Ravenre.

– Nem csak hiszem, tudom is.

Raven visszarántotta a gondolatait a múltról, hogy a vádlójára koncentrálhasson. Mi a fene történhetett Heddával? Sokat hiányzott az előző félévben, és úgy jött vissza, mintha egy személyiség-átültetésen esett volna át. Egy tapadós, nyafogó, irritáló kislányból egy feltűnősködő, nagypályás ribanc lett. Raven arra biztatta magát, hogy ne hátráljon meg; vádolták már hamisan korábban is, de ő már nem az a traumatizált kicsi lány többé.

Végül is mi a legrosszabb, amit Hedda tehet vele? Meglengeti előtte a szempillaspirálját?

– Szóval azt hiszed, hogy én vettem el? És mégis, mire alapozod? Arra, hogy ránéztem? A ránézés még nem lopás.

Raven a többi lány felé fordult, abban a reményben, hátha támogatóra talál, és az egyikük segítségével lerázhatja magáról ezt a képtelen vádat, de csak figyelő, vagy óvatosan semleges tekintetekkel találkozott. Na, köszi, csajok.

Hedda barátja, Toni viszont beállt az ujjal mutogatásba.

– Nincs értelme tagadnod. A múlt félévben is már tünedeztek el dolgok.

– Semmi közöm ehhez. Tőlem is elloptak néhány cuccot.

Toni elengedte ezt a füle mellett.

– Mindannyian észrevettük, hogy kis dolgok kezdtek eltünedezni, de nem akartuk… Úgy értem, hogy mi rád gondoltunk, de sajnáltunk téged, szóval… – Toni legyintett egyet a kezével, mintha csak azt mondaná, hogy az a múlt félév volt, most meg most van.

– Engem sajnáltatok? – Raven dühösen felnevetett. Egy dolgot soha nem akart: azt, hogy sajnálják őt. Még az élete legrosszabb pillanataiban, a szülei elvesztésekor sem kért belőle.

Hedda teljesen belehajolt Raven arcába.

– De hogy még a vadonatúj Chloémat is elvetted, azzal most túl messzire mentél. Add vissza, Stone!

Nevetséges. Raven hátat fordított Heddának.

– Na és mit gondoltok, mit csinálok azokkal a dolgokkal, amiket ellopok?

– A nagyapádnak új kocsija van. Már ha egyáltalán új kocsinak hívhatunk egy Skodát.

Toni felhorkant. Ravent heves düh öntötte el: őt kóstolgatni egy dolog, de Hedda jobban teszi, ha a nagyapját kihagyja ebből az egészből, különben tényleg baj lesz!

– Szóval hogy mit is csinálok én? Lopok a gazdagoktól, hogy aztán odaadjam a szegényeknek? Miért is nem gondoltam eddig erre?

Raven iróniáját azonban nem értette a világot csak a betűk szintjén felfogó Hedda.

– Ne tagadj tovább! A táskámat akarom! Most!

Raven azt remélte, hogy ha figyelmen kívül hagyja ezt a színpadias felszólítást, akkor Hedda vissza fog vonulni. Így csak megrázta a fejét, majd az ujjaival a farmerzsebébe nyúlt egy hajgumiért.

– Ne nézz levegőnek!

Hedda dühös morgás kíséretében belelökte Ravent a drótfalba, aki a szeme sarkával éppen egy akasztónak esett. Bár a rajta lógó ruhák enyhítettek a kampó élén, Raven így is csillagokat látott. Az egyik kezét az arcához kapta, majd megfordult. A helyzet már odaáig fajult, hogy félő volt, hogy a benne felgyülemlett haragot már nem tudja visszatartani.

– Figyelj, Hedda, nincs nálam az a hülye táskád!

Raven védekező állásba helyezkedett. Óvatosnak kellett lennie, hiszen tudta jól, hogy milyen komoly sérülést tud okozni azzal az önvédelmi technikával, aminek az elsajátításához az apja annyira ragaszkodott. Ez már bevált Amerikában is, ahol le tudta vele szerelni az állami iskola folyosóin korzózó ragadozókat, de attól tartott, hogy itt, a kifinomult Westronban rosszul venné ki magát, és könnyen afféle bűnözőnek titulálnák.

– Igen. Te! Gyerünk! – Hedda minden szónál mellbe lökte Ravent, aki ettől a hátával újra és újra nekiütközött a drótfalnak. Valaki idegesen felröhögött, miközben két lány kirohant az öltözőből, hogy előkerítsék a tornatanárt.

Ez már több volt, mint elég. Eljött az ideje, hogy Hedda is megtanulja: van egy lány az iskolában, akit nem lehet terrorizálni.

– Már elegem van az idióta – lökte meg ő is támadóját – vádjaidból!

Raven még egyszer taszított egyet Heddán, éppen olyan erővel, mint amilyet a másik vetett be ellene.

Erre Hedda meg akarta ragadni Raven haját. Öreg hiba volt. Raven megfogta a lány csuklóját, és egy kemény csavaró-hajlító mozdulattal kivédte a támadást. De a harc nem volt igazságos: Toni ugyanis közben hátulról belemarkolt Raven hajába, jó erősen meghúzta, miközben a körmeivel végigszántotta a nyakát. Raven erre ellökte Heddát, majd egy Toni könyökére mért csapással lebénította a karját, amitől kiszabadult a kezei közül. Ezután felkapta a teniszütőjét és kendo kardként megforgatta maga előtt, így védve magát a két támadójától.

– Csak még egyszer nyúljatok hozzám, és meg fogjátok bánni!

Toni a kezeit rázogatva hátralépett.

– Hagyd őt, Hedda, komolyan gondolja!

Hedda azonban nem hagyott fel az eddig félresikerült bosszújával. Mivel már nem mert közvetlenül Ravenre támadni, a holmijait vette célba.

– Hát azt hiszed, hogy tőlem lophatsz?

Hedda felkapta Raven táskáját, a feje felé emelve lefelé fordította, és kirázott belőle mindent, amit csak tudott. Raven telefonja is a padlóra esett, a darabjai szanaszét repültek a csempéken.

– Nesze! Ezt kapd ki, te mocsok!

– Mi? Ne! – Raven eldobta az ütőjét, majd térdre ereszkedett, hogy összeszedje a telefonja darabjait, mielőtt bárki is rájuk lépne. Menthetőnek kell lennie – annak kell lennie! – fohászkodott magában.

Hedda zárásképpen nekivágta az üres táskát Ravennek, a szíj nyakon csapta a lányt.

– Ez majd megtanít lopni! És én még mindig vissza akarom kapni a táskámat!

Ekkor kivágódott az ajtó.

– Mi folyik itt?

Miss Peel, a vezető tornatanár érkezett meg és állt meg az ajtóban, a kezeit a mellén összekulcsolva.

A lányok azonnal nagyon elfoglaltak lettek, és mintha egy flash mob ért volna véget, a szereplők újra beleolvadtak a tömegbe.

– Tanárnő, az történt, hogy Raven leejtette a telefonját – mondta Toni aljasan.

– Ez nem igaz! Mindannyian láttátok, hogy Hedda tette! – tiltakozott Raven. De senki sem szólalt meg a védelmében. Ez nagy arculcsapás volt a számára, de ennek csak később engedhette át magát, akkor, amikor már senki sem látja a fájdalmát.

– Kidobálta a cuccaim a padlóra, mert azt hiszi, hogy én loptam el a táskáját.

– Nem érdekelnek se a táskák, se a telefonok. – Miss Peel összekulcsolta a karjait. – Azt jelentették nekem, hogy itt verekedés zajlik.

Hedda odaadott Tinának egy teniszütőt.

– Nem igazán. Csak Raven feltűnősködik már megint – mondta Hedda a szemeit forgatva, ezzel is jelezve, hogy ez bizony gyakran megesik.

Miss Peel ellenségesen méregette Ravent, aki óvón tartotta a kezeiben a tönkrement telefonja darabjait.

– Már százezerszer elmondták nektek, hogy az iskola nem vállal felelősséget a személyes tulajdonotokért. Esküszöm, ezek a telefonok isten csapásai, és mindenkinek jobb lenne, ha betiltanák őket.

A lányok gyorsan kivonultak az öltözőből, magára hagyva Ravent, aki majd felrobbant a benne ragadt dühtől.

Raven reménye, hogy szövetségesre leljen, teljes mértékben szertefoszlott, amikor Gina még vacsoraidőre sem jött meg. Persze lehet, hogy a barátnője sms-ezett neki, amiben megmagyarázta, hogy miért késik, de működő telefon nélkül ezt honnan is tudhatná? Raven a telefonja darabjait beletette a neszesszerébe, majd ráhúzta a cipzárt, akár egy halottkém, aki zsákba teszi az áldozatot. Mit is tehetne azért, hogy pótolni tudja? A nagyapja nemrég tette le az előleget a kocsira, különben is a fizetéséből épphogy futotta a rezsire; figyelmeztette is, hogy most egy ideig nem lesz semmilyen extra pénze. Azt is tudta, hogy a nagyapja csakis az ő kedvéért vette az új kocsit, hogy megtaníthassa vezetni, mivel a régi kocsi szerinte túl temperamentumos volt egy tanuló vezető számára. Ezek után tényleg nem terhelheti ezzel a problémával. A halott mobilt elrejtette a fiókja mélyére, nem biztosította baleseti kárra. Az élet szinte elképzelhetetlen volt telefon nélkül; jobban kiesett a világ körforgásából, mint bármikor annak előtte. Azoknak a lányoknak pedig, akik a társas háló szélére sodródtak a Westronban, nem kellett sok idő ahhoz, hogy ott hagyják az iskolát; ez nem az a fajta hely volt, ahol kedvesek lettek volna a kívülállókkal.

Oké. Valahogy ki kell találnia, hogyan szerezhet pénzt a javításra, hacsak Hedda nem gondolja meg magát, és elismerve a vandalizmust, nem téríti meg a kárát. Na, igen: csak álmodozhat arról, hogy ez így legyen. Raven káromkodott egyet, és dühében belerúgott a szemetesbe. Ez olyan igazságtalan! Azzal sem járna jól, ha szólna az osztályfőnökének, hiszen ő sosem fogná egy ösztöndíjas pártját egy fizetős tanulóval szemben.

Lélegezz mélyen, Stone! Raven a két karja közé ejtette a fejét, ahogy az ablakmélyedésben rádőlt a széles párkányra. Egy madár – éppen a névrokona{1} – károgott, miközben összevissza ugrált és csapdosott az iskolának otthont adó régi kastély lőrései között. A holló hangja elérte a fülét, és kihúzta a dühnek és a fájdalomnak abból az örvényéből, ami a lelkében uralkodott. Nem nagy ügy. Meg fog birkózni vele, ahogy mindig is. Ez csak egy bolhacsípés ahhoz képest, hogy elvesztette az anyukáját rákban, az apukáját pedig Afganisztánban.

Fogadd őszinte részvétem, nagy veszteség ért téged, mondogatták neki az emberek, mintha csak valahol elhagyta volna a szüleit. Persze azért fogalmaznak így, mert nincsenek megfelelő szavak, és a társadalom ezekben állapodott meg, de azért időnként azt szerette volna, hogy valaki úgy mondja neki, hogy sajnálom, hogy az anyukád és az apukád meghalt. Hogy azt mondják, ami történt. Szörnyű. Összefacsarodott a gyomra. A lelke legmélyén nem egy veszteség, hanem egy nagy űr tátongott. Az anyukája ment el elsőként. Miután az apukája is meghalt, Raven régi élete szertefoszlott, és egy elmondhatatlanul komor időszak következett, ami alatt a hatóságok a sorsával ügyetlenkedtek. A nagyapa akkor még nem jöhetett számításba, mivel éppen egy kórházban lábadozott a szívrohama után, így a vele foglalkozó szociális munkás a szülei katona barátainál helyezte őt el, mivel nem vette észre, hogy a házaspár éppen egy viharos házassági krízisen megy keresztül. Érzelmeikben nem maradt hely egy gyásztól sújtott tizenhárom éves lány számára, akit így csak kiszolgáltattak a tizenöt éves fiuk terrorjának. Jimmy Boltonnak ártatlan képe volt és mindenkit lehengerlő sármja, ám az arca mögött gonosz természet rejlett. Raven itt tanult meg gyorsan futni, vagy ha már nem menekülhetett, akkor azt, hogy hogyan kell visszaütni úgy, hogy mégis egérutat nyerjen. A régi önvédelmi órái mindennapos túlélő gyakorlatokká váltak. Még a nap folyamán sem tudott megszabadulni Jimmytől, mivel ugyanabba az iskolába jártak, csak a fiú egy felsőbb osztályba. Az az iskola szöges ellentéte volt Westronnak: alulfinanszírozott, túlterhelt tanárokkal és alulmotivált tanulókkal. Amikor a nagyapja felépült annyira, hogy a gyámja lehessen, Raven azt hitte, hogy ha Westronba jön, a paradicsomba kerül – gyep, kert, menő régi épület: minden tökéletesnek látszott. De végül is, még az édenkertben is van kígyó, nem?

Na, elég a siránkozásból. Ledobta magáról a fürdőköpenyt, és belebújt abba a nyári ruhába, amit a városban vett egy ötösért, az Oxfam jótékonysági boltban valamikor húsvét után. Kisimította magán a ruhát, élvezte, ahogy a lágy pamut hozzáér a lábához a térde felett. Egyik osztálytársáról sem feltételezte volna, hogy annyira vadászik a leértékelésekre, mint ő. Az élénk narancssárga jól illett sötét bronzszínű bőréhez. Kiegészítőként egy zöld és narancssárga gyöngyökből álló nyakláncot tett fel, amit szintén abban a boltban vett, csak a fair trade holmikat árusító részlegben. Letépte azt a cédulát, amin arról a bangladesi női szövetkezetről olvashatott, ahol ezt a láncot készítették, miközben a képzelete szélsebesen átrepülte a világot, egészen egy forró fabódéig, ami egy hetekig áradó folyó partján áll. Elég nagy ostobaságnak tűnt haldokolni egy összetört telefon miatt, ha azt egy ilyen szintű nyomorral vetjük össze. Szedd össze magad, Raven!

Kintről felhangzott a vacsorára hívó csengőhang. Már éppen elhagyta volna a szobáját, amikor csaknem rálépett arra a borítékra, amit az ajtaja alatt csúsztattak be. Felnyitotta, gondolta, biztos valami szórólap a félév szabadidős tevékenységeiről. Ám a fényképe esett ki belőle. Az arcát filctollal összefirkálták, a nyakába pedig egy tőrt rajzoltak, ahogy az éppen kiontja a vérét. Nem volt vicces. Dühösen összegyűrte, majd bedobta a fürdőszobai kukába, nem akarta, hogy a szobájában maradjon.

A fénykép a félelem ízét hagyta a szájában és egy remegő érzést a gyomrában. Valahol mélyen még mindig az a megrettent kislány volt, aki a szüleivel együtt elvesztette a biztonságát is, hiába küzdött oly keményen az ellen, hogy ez a rejtett oldala a felszínre törjön. A régi iskolája megtanította neki, hogy ne mutassa ki a gyengeségét, mert az olyan, mint a vér a vízben, csak vonzza a köröző cápákat. Csak a nagyapja látta az igazi énjét, de még előtte sem mutatott ki mindent, nehogy megijessze őt. Miért őt szemelte ki valaki ilyen kicsinyes gyűlölködésre? Bár nem számított valami nagy fogadtatásra lent, emberek között akart lenni, hogy megszabaduljon a levél keltette rossz érzésektől.

Miután átküzdötte magát a nehéz tűzajtón, lefelé vette az irányt a szűk lépcsőn. Ginával közös szobája az emeleten volt, azon a részen, ahol egykor a cselédszobák voltak. Az iskola főépülete négyemeletes volt, kettéosztva egy fiú és egy lány szárnyra: a tetőtéri zegzugos negyediken alakították ki a kollégiumot, a másodikon és harmadikon helyezték el az osztálytermeket, na és ott volt az elegáns, nagy belmagasságú földszint, ami eredetileg egy középkori földesúri udvarház volt, innen nőtte ki magát kastéllyá a Tudorok alatt. Az iskola összesen 300 bentlakó diák otthona volt. A Westron Kastély az exkluzív Nemzetközi Iskolák Szövetségének volt az angol tagiskolája. Ha beleszámoljuk a többi 25 iskolát is és az öregdiák-szervezeteket a világ minden tájáról, akkor a Szövetség jelenlegi és valaha volt tanulóinak száma több tízezer, akik egy erős és összetartó elithálózat tagjai. A nagyapja nagyon elégedett volt, amikor felvették; úgy gondolta, hogy ez az iskola felkészíti őt az életre. És ki hitte volna, hogy ennyire igaza lesz.

Az előtérből felhangzott a gongütés. Elkésett. Gyorsan rákapcsolt, ajtók sorát hagyta lengve maga mögött. Az utolsó néhány lépést már szökellve tette meg, de így is csak egy másodperccel előbb ért a hallba, mielőtt bezárták volna az étkező ajtaját. A szabály az volt, hogy ha késel, és már bezárták az ajtót, és nincs valami elfogadható kifogásod, akkor buktad a vacsorát. Szerencsére épp a nagyapja volt aznap az ajtófelelős, aki, ahogy megpillantotta, felemelte a dús szemöldökét, de nyitva tartotta az ajtót, így becsusszanhatott.

– Köszi – suttogta Raven.

A nagyapja megpaskolta a vállát, majd a konyhákon keresztül visszaindult az irodájába. Alacsony, hajlott alakját kis idő múlva egy újabb tűzajtó nyelte el. A kastély eredeti szerkezetét durván megerőszakolták, hogy betartsák a tűzvédelmi előírásokat, a lengőajtókat és a menekülési útvonalakat. Raven szerette volna, ha a nagyapja vele marad, hogy társasága legyen, de ő, mint általában, elkerülte azt a hercehurcát, amit a diákokkal való közös étkezés jelent; a kollégiumi tanárok nem voltak ilyen szerencsések, nekik kötelező volt jelen lenniük.

Raven beslisszolt a terembe és bezárta maga mögött az ajtót. Sérülékenynek érezte magát Gina nélkül. Úgy volt, ahogy várta: ő érkezett utolsóként, így a legtöbb hely már foglalt volt. Az étkező nem egy főúri stílusú étkezőszalon volt súlyos tölgyfa asztalokkal, mint ahogy azt a díszítésből várná az ember, hanem egy étterem olyan kör alakú asztalokkal, amiket össze lehet csukni, ha éppen másra kell a hely. Az étkezések alatt a diákok tízes csoportokban az udvarias társalgási formákat sajátítják el. A tanárok a cél érdekében szétszóródnak a teremben, hogy a jelenlétükkel bátorítsák a jó modort és az intelligens beszédet. Legalábbis ezt ígérték a szülőknek a prospektusokban. A valóságban azonban az asztalok a hatalom szigorúan őrzött befolyásövezetei voltak, ahol pontosan meg volt szabva, hogy ki tartozik a társasághoz, és ki nem. A tanárok magára hagyták a diákokat, és inkább a közös asztalukhoz ültek le pletykálkodni, így bírók nélkül kellett megvívni a társasági harcokat.

Raven körbepásztázta a termet. Bár még az árnyékban állt, késői érkezésével magára vonta a lányok figyelmét. Sokan közülük rápillantottak, majd sugdolózni kezdtek. El tudta képzelni, hogy miket mondhatnak egymásnak: itt a tolvaj. Mindig is tudtuk, hogy ő az.

Vajon melyikük csúsztatta be hozzá azt a fényképet? Szörnyű volt arra gondolnia, hogy valaki azzal töltötte a délutánt, hogy kitalálja, hogyan borítsa ki. Alapvetően Heddára és a bandájára fogadott volna, de most, hogy tudta, a lányok mit gondolnak róla – hogy ő az iskola csövese –, már mindenkiben ellenséget kezdett látni. Senki sem állt ki érte, ezt sosem fogja elfelejteni.

A fiúk, hál istennek, nem észlelték a felszín alatti indulatokat a teremben. Amikor Raven elkapta egy nigériai évfolyamtársa, Adewale tekintetét, az csak rávigyorgott, majd folytatta a beszélgetést. Sajnos az ő asztalánál már nem volt hely.

Mivel nem akart több harcot, végül egyik lány mellé sem ült le. A szokott helyét is elfoglalták már a kiszolgálópultnál lévő asztalnál, így a jobb szélre csusszant le az egyetlen üresen maradt székre. Ez jó hely volt, hiszen innét jól megfigyelhette az egész termet, és még azzal az előnnyel is járt, hogy nem ismerte a vele egy asztalnál ülő két fiút, így ők legalább nem voltak tisztában az eseményekkel.

– Sziasztok! Újak vagytok itt? – kérdezte széles mosollyal, mintha nem aggasztaná az étkezőben uralkodó légkör. Ki volt élezve a veszélyre, köszönhetően a régi iskolában szerzett kemény tapasztalatainak, és valahogy a helyzet csak egy hajszálnyit változott. Többé már itt sem volt biztos abban, hogy biztonságban van. Itt ugyan nem a drogárusító felsőbbévesektől kell félnie a folyosókon, hanem valamitől… nos… a lényeg, hogy vége a Westronban töltött mézesheteknek. De erről később kéne gondolkodnia, a figyelmét inkább az újoncokra fordította.

A jobbján ülő borzas hajú láthatóan teljesen elmerült a Sudokuban. Legfelső szint. Nagyszerű. Egy ultrastréber mellé vetette a sors – bár az is igaz, hogy egy jóképű ultrastréber mellé. Abban a reményben, hogy megmenekül, a másik fiúra nézett, aki a sudokus túloldalán ült.

– Szia, Raven vagyok.

Ez alkalommal a köszönése nem süket fülekre talált.

– Helló, Raven. Joe Masters vagyok.

Joe-nak nemcsak hogy kellemes, mély hangja volt, de olyan keleti parti akcentusa, mint neki, és a mosolyától Raven úgy érezte, mintha előbújt volna a nap, hogy megvilágítsa a borús délelőttjét. A fiú haja szinte a fejbőréig volt leborotválva, a bőrszíne pedig csak egypár árnyalattal volt sötétebb, mint neki. Tökéletes összhatás. Ravent teljesen lenyűgözte. Joe káprázatosan nézett ki.

– Szóval te… öö… csak most csatlakoztál hozzánk, Joe?

– Igen. Ma kezdtünk.

Többes szám? Ez azt jelenti, hogy kapcsolt áru a sudokussal?

– Ó, klassz! Remélem, a beköltözés rendben volt. Úgy értem, hogy fura dolog a tanév közben jönni, ilyen későn.

Joe a bal keze ujjaival finoman kopogtatott az asztalon, úgy, mint egy zongorista, aki a basszust gyakorolja.

– Nem tehettünk mást, Raven. Kirúgtak az előző sulinkból.

Raven azon tűnődött, vajon viccel-e; olyan vidáman tálalta ezt a tényt.

– Hogy mi?

– Ez a professzor itt melletted felrobbantotta a labort. Én csak egy ártatlan szemlélődő voltam, bírónő, kérem.

Látva Raven arckifejezését, Joe rámosolygott a lányra.

– Ó, igen... ö, értem. Hát persze hogy az voltál. Teljesen.

A fiú arckifejezéséből Raven leolvashatta, hogy értékeli az iróniáját.

– Mindig őt hibáztatom. És ő sosem veszi a fáradságot, hogy megvédje magát. Ugye, Kieran? – lökte oldalba a barátját.

– Hmmm.

 A fiú fénysebességgel töltötte ki a négyzetrácsot. Raven emiatt azt gyanította, hogy csak hasraütésre írja be a számokat, de amikor titokban odasandított, az első sorozatban nem talált hibát.

A felszolgálók megjelentek az első fogással, ami azt jelentette, hogy a veszélyes, forró levessel teli merőkanál manővert hajtanak végre a diákok vállán keresztül. Mivel a legtöbbjük csak alkalmi, gyengén képzett helybeli volt, a régebbi diákok tudták, hogy jól hátra kell hajolniuk. A sudoku fiú nem hajtott végre ilyen elkerülő hadműveletet, viszont olyan gyorsan kapta fel a szalvétát, hogy a rácsöppenő levescseppek alá tartsa, anélkül, hogy megszakította volna a koncentrációját, hogy lenyűgözte Ravent.

– Mindig ilyen? – kérdezte Raven.

Joe elnézően mosolygott.

– Nehéz elhinni, de igen. – Kettétört közben egy zsemlét. – Azt hiszed, hogy észre se vett, pedig tévedsz.

– Aha, persze.

– Nem, ez tényleg igaz. Hé, Key, hagyd abba, és mondj egy sziát ennek a kedves lánynak, ott a jobb oldaladon.

– Szánalmasan egyszerű. Nem is tudom, miért vesződök ezzel.

A fiú a földre dobta a papírt a két szék közötti résen keresztül.

– Mert ha a szegény agyad nem tud valamivel foglalkozni, akkor puszta unalomból elkezdi felfalni a saját sejtjeit.

– Hmm. Nem túl tudományos, de van benne valami.

Sudoku kihúzta magát a széken, most látszott csak, milyen magas. Irigylésre méltó, laza gesztenyebarna fürtökkel, angyali arccal, valamint olyan testfelépítéssel rendelkezett, mintha csak egy szobrász faragta volna a „brit arisztokrácia csontszerkezete”témára, túlhangsúlyozva a sajátosságokat. Ravent egy telivérre emlékeztette, a féktelen energiájával és dévajságával együtt. Ezek ketten elhalványítják majd a vele egy évfolyamra járó fiúkat. Azt gondolta, hogy vagy nagyon népszerűek lesznek a fiúk körében, akik azt remélve lógnak majd velük, hogy az első vonalból meríthetnek a felgyülemlő lánytöbbletből, vagy pedig – és ez tűnt a valószínűbbnek – irigylik majd őket a menőségükért.

– Szóval fordítsd csak azt a rettentő nagy agyad a vacsorapartnered felé, Key.

Mivel Kieran megért még egy próbát, Raven elhatározta, hogy segít neki azzal, hogy újra bemutatkozik.

– Szia! Raven vagyok.

 Kinyújtotta a kezét.

A fiú ránézett a felé nyújtott kézre, de nem Raven kezét, hanem a kanalát fogta meg.

– Tudom, ki vagy.

Raven az ölébe ejtette a kezét. Rendben, légy csak ilyen, Mr. Arrogáns. A fiú minden bizonnyal már be is sorolta a felesleges emberek kategóriájába. Ez fájt. Nagyon.

– Értem. Megmondom a nevem, és te máris mindent tudsz rólam, amit csak lehet! Hűha, még arra sincs szükséged, hogy visszaköszönj, vagy kérdezz tőlem valamit. Azt a mindenit, a fene egye meg, te aztán tényleg nagyon okos lehetsz!

Hallván a lány szarkazmusát, Joe kuncogott.

– Ez Kieran Storm. Hidd el, tudja, ki vagy, mi a magasságod, súlyod, élettörténeted. Talán még felbecsülte a ööö… cipőméretedet is – azzal rákacsintott Ravenre.

Ez azért nem tűnt valószínűnek. A fiú még a szemébe se nézett, nem is beszélve arról, hogy sem a lábát, sem egyéb testrészét sem méltatta eddig figyelemre.

– Azt hiszem, hogy pontos benyomást szerezhettem a barátodról, Joe. 192-195 cm magas. Fehér, brit. Túl intelligens számunkra, puszta halandók számára. Flancos oktatás azokban az angol iskolákban, amiket államinak hívnak, pedig magániskolák – Eton, Harrow vagy ehhez hasonló –, addig, amíg ki nem rúgták.

Ezt az utóbbit élvezettel mondta. Bárcsak láthatta volna.

Joe-t mindez nagyon mulattatta. Körözött egyet a kanalával a paradicsom és piros paprika levesében, hogy belekeverje a tejfölt.

– Folytasd!

Raven tippelt egyet.

– Te szoktad öltöztetni.

– Telitalálat – ujjongott fel Joe. – Az inasa vagyok. Honnan tudtad?

– Egy Ralph Lauren öltönyt viselsz…

– Egy használt Ralph Laurent – vetette közbe Joe.

– És a barátodon is ilyen van…

– Ismerek egy nagyon ügyes srácot.

– De a pólóját az apja vagy az öccse szekrényéből nyúlhatta le, mivel a méret nem jó, túl rövid az ujja. Szerintem csak bedobta reggel a cuccai közé, mielőtt ide jött volna, és mivel azóta is keményen dolgozik a sudokun, te erőltetted rá, mint az egyetlen normális öltönyét. Azzal azonban veled ellentétben már nem törődött, hogy egy hozzá illőpólót vegyen fel, de úgy döntöttél, hogy ezt a csatát nem érdemes megvívni. Eltaláltam?

– Hé, Key, akadt egy riválisod. Hány pontot adsz neki?

Kieran először nézett bele Raven szemébe. Rejtelmes, világos, jáde zöld szeme volt és olyan mélyreható tekintete, mintha csak földönkívüli lett volna. Raven szíve az ijedségtől erősen dobbant egyet, ahogy érezte, hogy az a zsigeri vonzalom, amit az elejétől fogva érzett a fiú iránt, tízszer erősebb lett. Ő az éjjeli lepke, a fiú a láng, a találkozásuk eredménye pedig a megperzselt szárnyak.

– Nem rossz.

A hangja nem volt hideg, inkább mély és távoli, mintha csak küzdenie kellett volna azért, hogy ne felejtsen el kapcsolódni az olyan kis földlakókhoz, mint ő.

– És ez pedig, Raven, nagy elismerés a haveromtól. Gratulálok!

Joe kezet rázott a lánnyal Kieran tányérja felett.

– Köszi! – Raven hörpintett egyet a leveséből, megpróbálva visszaszerezni a nyugalmát. – Miben tévedtem?

Kieran a hosszú ujjaival elmorzsolt egy darab kenyeret, a morzsákat pedig szétszórta a levese tetején. Vetett még egy tekintetet Ravenre, majd a tányérjára koncentrált.

– Ez az én pólóm. Kinőttem.

Joe bólintott.

– Ja, sosem megy el ruhát vásárolni. Addig hord valamit, amíg az szét nem szakad, vagy el nem dugjuk előle.

– Ki az a mi? – kérdezte Raven.

Joe egy pillanatra zavarba jött.

– Haverok a régi sulinkból.

– De te szerezted neki az öltönyt?

– Én kaptam. Mindkettőnknek van egy nagylelkű… – Kieran kereste a megfelelő szót – keresztapja.

– Nem bánnám, ha nekem is lenne egy ilyen – mondta Raven, a telefonjára gondolva. – Szóval, én csak egész jól teljesítettem. Lássuk csak azt is, hogy te mit tudsz rólam!

Nagyon kíváncsi volt, hogy miket fog Kieran felhozni, mivel meg volt győződve arról, hogy ő nem az a lány, akit Kieran lányként detektált volna.

Kieran befejezte a levesét, mielőtt válaszolt volna.

– Mondd már, megöl a bizonytalanság!

– Ahogy kívánod.

Kieran félretolta a tányérját, majd hátradőlt a székében, hogy jól megnézze a lányt – hogy valóban megnézze. Raven úgy érezte, hogy még soha senki sem figyelte őt meg ilyen alaposan. Olyan volt, mintha csak egy MRI készülék emberi verziója lett volna, és belelátna az ember legmélyebb rétegeibe.

– Ki vele!

A lány összefonta a karjait, egy kicsit aggódva amiatt, hogy mit is szabadított magára.

– Raven Stone. Tizenhét. Az iskola gondnokának, Robert Batesnek az unokája. Három éve jár ebbe az iskolába, ami megmagyarázza azt, hogy miért használ egyszerre brit és amerikai kifejezéseket. A szülők elhaláloztak. Az egyikük az amerikai hadsereg tisztje volt, valószínűleg az apa. Igen, igen, persze hogy az apa, hiszen az anya brit volt… idióta. – Kieran a homlokára csapott. – Az apa afroamerikai volt, és büszke a polgárjogi mozgalomhoz kötődő örökségére, de ez olyan nyilvánvaló, hogy elnézésedet kérem, hogy egyáltalán megemlítem.

– Honnan tudtad, hogy…?

Joe nemet intett a fejével, figyelmeztetve őt, hogy hagyja Kierant tovább beszélni.

– Öt három magas, de szeretne magasabb lenni. A ruhamérete nyolcas, vagy az amerikai méretben kifejezve hatos, bár az átváltási szorzó nem pontos. Nincs sok pénze, az Oxfamban vásárol, fairtrade termékeket vesz, és inkább nyomtatott könyvet olvas, mint e-könyvet. Folytassam?

Jó volt a srác, ezt el kell ismernie, bár Ravent irritálta a szokásainak és a személyiségének ez a hűvös élveboncolása.

– Honnan tudod ezeket? Voltál a szobámban vagy valami ilyesmi?

– Nem. Minden, amit tudnom kell, itt van előttem.

– Gondolom, tudod a cipőméretemet is, Storm nyomozó.

Kieran felvonta a szemöldökét a lány szarkazmusára.

– Ötös méret. Más méreteidet is meg tudom becsülni, ha kívánod.

Joe elnyomott magában egy nevetést.

– Nem, köszönöm – mondta gyorsan Raven.

– Verekedtél továbbá azzal a vörös hajú lánnyal ott, mégpedig… – Kieran a hosszú mutatóujjával megérintette az orrnyergét – a nevetségesen nagy táskája miatt.

Ravent ez már egyáltalán nem szórakoztatta.

– Azt hiszem, hogy jobb, ha abbahagyod, mielőtt kikotyognád az összes piszkos titkom.

– Ó, te nem az a fajta vagy, akinek piszkos titkai lennének. Egy nyitott könyv vagy: általában őszinte, és inkább egyenes és őszinte, mint finomkodó és fondorlatos, de az erőt mutató felszín alatt szégyenlős és sérülékeny vagy, ami például megmutatkozik most is, hiszen nem nézel a szemembe.

Természetesen ez azt jelentette, hogy Raven rákényszerítette magát arra, hogy állja a tekintetét. Rögtön meg is bánta ezt, mivel a fiú szemei úgy bevonzották, mintha ő csak egy kicsi hajó lett volna, aki fennakadt a Star Trek vonósugarán, és félt, hogy a kicsi hajót behúzza magához a fiú Enterprise-a.

Joe befogta a kezével Kieran száját.

– Jobb, ha abbahagyod, haver, mielőtt az öklét az arcodba nyomja.

Raven lenézett az asztalon lévő morzsákra.

– Honnan tudsz te a verekedésről és minden egyébről?

Nem tűnt úgy, hogy Kieran tisztában lett volna azzal, hogy mennyire zavarba hozta. Élvezte ragyogó okosságát.

– Egyszerű volt: a ruháid önmagukért beszélnek. A címke ki van vágva a ruha hátulján, egy cédula vége azonban még mindig ott lóg, szóval ez egy nemrég vásárolt second hand áru. Egy gyöngy kézimunka Bangladesből. Alapos a gyanú, hogy együtt vásárolták őket, mivel összeillenek, és ez inkább az Oxfamot feltételezi, mint más hazai segélyszervezeti boltot. Van is egy üzletük a városban. Ami pedig a verekedést illeti, azok a lányok folyamatosan téged néznek, mióta csak beléptél. A legtöbb megjegyzést a vörös hajúnak címezik, aki egész este olyan erősen szorítja az oldalához azt a táskát, mintha csak azt várná, hogy mikor ragadod el tőle.

Kierannak igaza volt: megvolt a táska. Ennyi hűhó egy olyan dolog miatt, amit el se loptak!

– A gyökér, nem is vesztette el!

– Elhagyta – folytatta Kieran. – A nagyapád vitte el, miután megtalálta az asztal alatt az ebéd utáni takarítás során. Leadta a titkárnőnél, akit megkért arra, hogy szóljon annak a lánynak, akihez tartozik. Hallottam, ahogy a titkárnő behívta a vöröshajút, miközben bejöttem.

Tehát ezért hibáztatják őt még mindig. Minden bizonnyal azt gondolják, hogy a nagyapja a cinkosa, és csak falaz neki, miután rajtakapták.

A neheztelés és a kíváncsiság küzdött benne egymással, amiből a kíváncsiság került ki győztesen.

– Honnan tudtad, hogy verekedtünk?

Kieran nem válaszolt azonnal, megvárta, amíg elviszik előle a mélytányért, és elébe helyezik a második fogást, bárányt új krumplival.

– Van egy kis karcolás oldalt a nyakadon, ami lányharcra utal – mondta, miközben a jól ápolt körmeivel tett egy karmoló mozdulatot –, és van egy jó kis monoklid a bal szemednél. De most, hogy jobban belegondolok, valójában nem ketten voltak? De, ketten voltak. Te és két lány. Valószínűleg ebéd után, a monoklid színe alapján ítélve.

Raven elbűvölve nézte Kierant, ahogy az sebészi pontossággal vágta szét a húst.

– Van még valami más is?

– A telefonod. Eltört vagy ellopták.

Kieran egymás után rágta meg a gondosan feldarabolt bárányát.

Raven letette a villáját.

– Ezt meg honnan a francból tudod?

– Abból, hogy az a lány ott illegeti feléd az iPhone-ját. Ezzel a gesztussal pedig azt jelzi, hogy valami olyasmije van, ami neked nincs.

– Azta, ez aztán a jó munka – mondta Raven tompán. – Ki vagy te? Sherlock Holmes szerelemgyereke?

– Ez lehetetlen lenne. Ő egy képzeletbeli személy, akit egy edinburghi orvostanhallgató, Joseph Bell valós élete alapján alkottak meg, aki úttörő volt abban, hogy…

– Elég az információkból, Kieran. Csak viccelt – mondta Joe gyengéden.

– Köszi, most már visszamehetsz a rácsaid közé. – Raven abbahagyta az étkezést. Ha a viselkedését mikroszkóp alatt elemzik ki, akkor jobban szerette volna, ha azt egy barát teszi, négyszemközt. – Örülök, hogy találkoztunk, Joe!

Joe elkapta a ruhája ujját.

– Mielőtt elmennél, Raven, igaza volt a polgárjogi mozgalom kapcsán?

Kieran felhorkant, és még egy teáskanál mentaszószt tett az ételére.

– Igen, igaza volt.

– Karkötő – mormogta Kieran.

Raven úgy fordította a karkötőjét, hogy Joe is el tudja olvasni a beírást. Van egy álmom.

– Egyértelmű, hogy ez egy amerikai darab a hatvanas évekből, Martin Luther King beszédét idézve. A dátum alapján pedig az feltételezhető, hogy ez egy családi örökség.

Ez volt az utolsó ajándék, amit az apja adott neki, mielőtt külföldre vezényelték volna, és egy út melletti bomba lett volna a végzete. Raven féltőn rátette a kezét.

– Szép darab – mondta Joe.

Kieran lenyelte a szájában lévő falatot, az étvágyát csak fokozta, hogy megcsillogtathatta az elméjét.

– Valójában ez csak egy ezüstlemez, ami nem ér sokat.

– Valójában ez mindennél többet jelent nekem.

Raven hátat fordított Kierannak, és kisétált az étkezőből.

{1} a raven hollót jelent angolul