Helikon

Borítóterv:

Tillai Tamás

Illusztrációk és utószó:

Barcsa Dániel

Jegyzetek és szómagyarázat:

Kovács Attila Zoltán

© Barcsa Dániel, 2014

© Helikon Kiadó, 2014

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő Kovács Attila Zoltán

Olvasószerkesztő Szepessy Kata

Műszaki szerkesztő Pais Andrea

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-616-8

www.helikon.hu

TARTALOM

AZ ALMATOLVAJ

A NAPNAK MONDOM, BENEDEK, HOGY ÁTKOZVA LEGYÉL!

LEÁNYKÉRÉS

PONT AZ OLTNAK FOG ENGEDELMESKEDNI?

BASZKULÁNT

E’ SINCS LEPESELVE, S A’ SINCS!

NE ÁRTSD MAGADOT A NAGYOK DOLGÁBA!

A’ MEG A TE DÓGOD!

INKÁBB TÍZ HAJADON SZŰZLEÁNVAL!

TISZTESSÉGTELEN SZÁNDÉK

HÁROM PAP, MEG MÉG EGY

A TÖRVÉNYBÍRÓ ASSZONY

KÉT SZÁL FINGÓFŰ

MÁTYÁS KIRÁLY ÉS A SZÉKELYEK

HIRTELENNŐTT

KI LÁTOTT SZEBB ÁLMOT?

MI AZ EGYIKNEK JUTALOM, AZ A MÁSIKNAK BÜNTETÉS

A BURKUS KIRÁLYLEÁNY

A HARISNYASZÍJÚ

PECH

NE TERELD EL A SZÓT

A CSURGÁS

A SZENTLÉLEK CSUDÁJA

AMI KÉSIK, NEM MÚLIK

LEGYEK A GERENDÁN

BERGETÉS

BÜNTESS MEG!

ESMENT ÁLL AZ A VACAK!

FÉRFIERŐ

A LEGÉNYKORI FÉNYKÉP

KILENC HÓNAP

EGYET-KETTŐT KOPPINTS MÉG REA!

MAJ’ SEGÉL A FENNVALÓ!

MEGLÁTTAM CSÓRÉN, MINDEN GERJEDELMEM ODALETT

KÖNNYŰ ÍGY ERŐSZAKOT TENNI

ROBBANÓSZER

UDINÉ

ÜZENET

A SZŐRÖS PIPA

AZ ÖRDÖG GYŰRŰJE

BE JÓ A POGÁNYNAK!

LEÁNKOROMBA’ SE TETSZETT!

PÁRBESZÉD

SZOKNYÁS

ERŐSZAK

EZ ECCER MÉK MEGTESZEEEM!

S BÉKENÉ A FENEKÉT SZUROKKAL

KISINGES MISE

LEVIHETNÉD TÍZ BÁNIRA ES!

MEGFÚTTA MAGÁT TŐLE

A VADÁSZKALAP

TAPSOLJ!

ÚGY NE JÁRJ, MINT A PLÉHTETŐ!

AKI KILÉPETT A ROKOLYÁBÓL

BELECSAPOTT A VILLÁM

A HAZUDÓS KECSKE

AKI LECKÉT VETT A SZERELEMBŐL

AZ ELOLVADT GYERMEK

EZT AZ ÁLLATOT NEM ÜSMEREM

AZ OKOS EMBER FELESÉGE

JOBB URA VOLT AZ ÖRDÖG

SZIPOM BÉ, S MENYEN KI!

AKI TÖLTÖTT FEGYVERREL NÉZTE VÉGIG A FELSZARVAZÁSÁT

CINKA PANKA

ÖRDÖGŰZŐK

ÖRVENDEK!

A NAGY FEKETE LYUK

AZ APJÁT GYÁSZOLJA

PARANCS, AZ PARANCS

SZÓMAGYARÁZAT

UTÓSZÓ

AZ ALMATOLVAJ

Apókám eccer odahítt magához. Adott nekem egy almát. Ótovány almát. Kérdeztem, hogy honnat neki.

– Tudod te azt jól, Rindacska – válaszóta apókám –, az ángyodtól van. De hezza tiszta heába mégy! Nem ad. Én es csak úgy kaptam, hogy mások előtt szégyenlett vóna egyet se adni.

Másnap, jó regvel, elmentem ángyikámhoz, mámám testvérinek a feleségihez. Kértem, adjon egy kis almacskát.

– Nincs. Elfogyott.

– Elfogyott?

– El!

– No jól van. Hadd el! – gondótam. – Maj megnezem, hogy valóban elfogyott-e!

Megfordútam, s elmentem a juhocskákval, kiengedtem őköt a szöllő végihez. Magam leültem arra a helyré, honnat jól béláttam ángyikámékni, s egész délelőtt vigyáztam az udvarikat.

Hát csak látám, hogy jőnek valami oláhnék – ők es ott laktak a faluba –, s beszédbe kezdenek. Eccer ángyikám megyen a hiuba – ez nálunk a pajta neve –, oda pontoson, ahova gondótam, hogy az alma el lett téve. Erre a birkákot gyorsan kereken egy burkusfához tereltem, fütyöltem, a kutyák odajöttek, helybe’ megállottak, s nem engedték a nyájat szertekóborolni. Én meg futamodék egyet bé.

A hiu úgy vót rakva a szöllőhegy alá, hogy a teteje eppe’ odaé’t a marthoz. A fülemet odatettem a nádhoz, amivel fedve vót a hiu, hogy tapasztaljam meg, melyik irányba lehetnek a ládák az almákval. Mikor hallottam, hogy ángyikám elment, s megint beszélget az udvaron, akkor elévettem egy rossz kést – kinn leltem a szöllőbe’ –, s avval a drótot, ami a nádot esszefogta, ügyesen elszakasztottam véle.

Eppeg jó helyen bontottam ki a tetőt, me’t pont azon a részen állott a két láda, amelyekbe’ az alma vót.

Este hazamenyek, s mámámot kérdem:

– Máme, ennék-e maga almát?

– Biza jó lenne, de honnat vegyek?

Erre kimenék, de nem hoztam bé sokat. Mindeniknek csak egyet-egyet, a márnának s a testvéreimnek.

– Honnat neked az alma?

– Isten adta.

– Ha nem az ördög. Loptad!

– És ha loptam? Ángyikámtól vettem. Nekem nem akart adni egy szemet se, de az oláhnéknak osztogassa! Én biza mind elhordom tőle!

– Vigyázz Rinda, me’t megkapnak! Tudod, ángyodnak a két szeme, s az alma. Ha megnyuvaszt, én meg nem védelek!

Tőt az üdő, s egyszer ángyom átjő. A képe meg van nyúlva.

– Én nem tudom, sógorasszon, de az almánk erőst fogy. Egész nap a fél szemünk réta, az éjen még Györgyi künn es aludott a hiu előtt, de tiszta heába.

Mámikám kacagni kezdett.

– Tán tud valamit sógorasszon, hogy kinevet?

– Én semmit. Csak azt kacagom, hogy a nemzetségedtől sajnálod az almádot, s most az ördög viszi.

– Na, ha eccer megkapom azt az ördögöt, gerebenvel füsülöm a haját! – s úgy megnezett magának, hogy még a hátom es beléborzódzott.

Hát, másnap látom, hogy ángyecskám udvarába nagy a mozgás. Györgyi, a bogyikám – úgy mondjuk, bogyikám a nagybátyámra – viszi el a ládákot a hiuból. Vót a hiu mellett egy kicsike házecska, hát oda.

– Vigyed! – gondótam. – Vigyed csak bátron, me’t én onnat es kitolvajolom!

Aznap biza csak a Jóisten őrözte a juhokot, me’t én mind csak ángyomat s bogyikámot vigyáztam. Mikor láttam, hogy mind a ketten elmennek honnról, akkor én egy szempillantat alatt az udvarikon vótam.

Szerencsém vót, me’t nem zárták bé koccsal a kamara ajtaját. Béorozkodék, s látám, a ládecskák ott vannak.

Tudtam, hogy a kamara ajtaját nem használhatom, me’t meglátnak. A tetőt penig meg nem bonthattam, me’t az nem nád vót, hanem zsendely.

A házecska egyik ablaka eppe’ a martra nyílott. Kimásztam azon, s egy cérnacskával odakapattam, s visszahúztam az ablakot, s a cérnát kivettem. Akkorjától fogva innet es vihettem almát.

Eccer aztán eppe’ a házecskába válogattam az almák között, amikor hangokat hallottam. A szűvem a torkomba’, én Istenem, hova legyek! Az ablakon kiszökni mán nem lehetett, az ajtón keresztül meg megfogtak vóna, de szerencsémre vót benn egy ágyecska. Mikor még élt apókám mámija, ő aludott vót réta. Hát én oda, s bégyúrtam alá magamot!

Fordút a kocs, s mán hallottam es tisztán bogyikám hangját:

– Jere bátron, én kicsi bárenkám, kerestály patakocskám!

Na, ebból egyból reajöttem, hogy Györgyi nem ángyikámmal beszél.

– Jaj nem jövök bé, me’t megláthatnak!

– Dehogy látnak, édes lelkem, szűvem szerelme, ne félj semmit!

S ebbe’ tiszta igaza vót, me’t látni nem es láttam semmit. Az ágy alatt én ügyekeztem esszehúzni magamot, mint egy kicsid féreg, úgy féltem, hogy megkapnak. De azok nem velem foglalkoztak!

Hogy osztán mi történt, s mi nem, azt meg nem mondhatom. Hirtelen lett nekem ott olyan égszakadás, fődingás, hogy a hátom majd bélikadt. Levegőt es elig kaptam, úgy meg vótam ejedve. Csak kapaszkodtam az ágy lábába, az ujjam es elfehéredett, s mondtam magamba a Miatyánkot.

No, eccer a farkas végre jól lakott a bárenkával, s én es megszabadulhattam. De többet nem mertem almáé’t menni, me’t nem tudhattam, hogy mikor lesz bogyikámnak kedve megint megferedőzni a kerestály patakocskába.

A NAPNAK MONDOM, BENEDEK,

HOGY ÁTKOZVA LEGYÉL!

Az én jó uram, Mihály Ágoston – nyugudjék csendesen –, egy testvér vót Mihály Benedekvel. De Benedek vót a nagyobb üdős. Testvéreik es számoson, ám fiú csak ez a kettő. Mire kitört a nagy háború{1}, a leányok közül mán az egyik erre, a más arra vótak, kik férjhez mentek, vót ki apácának állt, de egy elment szolgálni es, Kolozsvárra, s bár kerestették, de híre se többet.

Benedeket tizennégyben bérokultatták, s vitték hamar a kétfejű sas segedelmére{2}. Ment Benedek, ment – Megállj, kutya Szerbia! – mozsikaszóra, cigányozva, felvirágozva, büszkén, s lám egy nap csak úgy lopták haza csendesen, megnyomorítva. A lábát lőtték el. Napja fogytáig a térgyit nem es tudta béhajlítani. S merthogy a baj s a jaj, kézen fogva járnak, mintha e’ nem lett vóna elég, még az oláh es béhurcolkodott, s hozta magával a spanyolgrippét{3}. Ez a járvány osztán Csíkban elkezde bogározni té, s tova, fel, s alá, s a gyász meg járt a nyomába’. S mielőtt még megüsmerhettem vóna őköt, a láz csontos ujja elébb az anyósom, maj’ két napszállatára az apósom lángját es elkoppintotta. Ágoston s Benedek jóformán körbe se pillamodott, mán csak ők maradtak ketten az ősbe’.

Ez idő tájt az én jó uram – nyugudjék csendesen – még csak tizenhét esztendős vót, de erős, jóeszű, s jódógú. Reaszakadt a gazdaság minden baja-gondja, me’t Benedek, ugye, nem vót egész ember, nem bírt úgy dógozni, ahogy kell, s lassan reahagyott mindent az öccsire. Üdeje az vót, dóga elig, hát reakapott az italra, hogy elüsse a semmit. Nem es eccer, mikor jött Ágoston hazafele a mezőről, még ki se fogott, mán izentek a korcsomából, hogy vigye a testvérit onnat, amíg a kicsike bajból nagyobb nem lesz. Mer’ Benedek, ha bédécizett, belékapcáskodott bárkibe, s mivel a nyomorú elől tért ki mindenki, hát kezdte magát erősnek érezni. S hát, ki tudja, egyszer valaki mérges csak megsokallja a részeg bolondságait, béfirol, s akkor Benedeknek annyi! Ágoston, ugye – mégescsak a testvére –, futott ilyenkor a bajt eligazítani, sokszor fizetett a haragvónak es, hogy nyugudjon, s osztán Benedeket hazaterelte, mint egy dancs, gamatos állatot.

Benedek, ha ivott – s ivott rendesen, tartott mindig honn es egy kicsike háziszőttest –, még a saját öccsibe es belékötött. Oda-odabüklögött Ágostonhoz, mikor az a ház körül eppe’ csinált valamit, s kezdte:

– Monca, Ágoston, jól van-e ez így? Mán hogy te vagy a küsebb? Mer’ hogy én es állhatnék most ahol te, s te es ahol én, az istápra dőlve!

Egyszer osztán Ágoston úgy nekikeseredett – eppe’ fát vágott –, hogy letette a kezit a tuskóra, felemelte a fészit, s nagy komolyan megkérdezte a testvéritől:

– No, Benedek, melyik ujjamot üssem el? Vaj csapjam el az egészet csuklóból, hogy bódog légy?

Látta az, hogy amit Ágoston mond, nem tréfa, így egyből kijózanodott:

– Hadd el, testvér, nem es azé’t mondtam! Csak mondtam, hogy mondjak valamit.

Egyik este Ágoston jött haza a lovakval Szeredából. Mán eppe’ azon bucsálódott, hogy a korcsomából ma es szalajtanak-e érette valakit, mikor látta, a házban világ van. Ezen erőst elcsudálkozott, me’t jó üdeje es múlt, hogy Benedeket honn kapta.

Bényitott, s hát Benedek csakugyan honn vót, de nem egyedül, hanem ott benn egy olyan valakit ölelgetett, aki a leán névre méltatlan vót. Élt ugyanis a faluba’ egy Barassót{4} járt, uraktól levetett, cégéres cafra. Barassóban vótak olyan házak, ahová a pénzes urak jártak latorkodni, hát ez a bizonyos személy ott szógálta őköt. Ahajt kapott valami betegséget, elig tudták kigyógyítani, s esszeszedett, a világ szégyenire, meg a szülei bánatára, egy zabgyermeket es. Az a gyermek ugyan nem élt meg, de utána nemhogy magába szállott vóna, de továbbra es kurválkodott. Nemhogy a legényekvel, de még a hütet tett házas emberekvel es!

No, mikor Ágoston meglátta őköt az édesanyja ágyába’, amely jóformán ki se hű’t még, hiszen csak a minap vitték ki a temetőbe onnat azt a drága testet, hát erőst elfogta az indulat. A kezibe’ vót az ostor. No, avval az ostorval hajtotta ki azt a személyt, úgy, mint egykor Krisztus urunk a szent helyről a kufárokot!

Erról a dologról osztán a két testvér között több szó nem es esett, mintha meg se történt vóna. Ágoston tán azt es hihette, hogy Benedek arról a cafráról mán le es tett örökre. Hanem egy nap az én jó uramot elvitték katonának, s így nemigen tudhatta, hogy amíg ő távol van Foksányba’{5}, addig honn melyik homályból mi es kerekedik.

Eleinte Ágostonnak rosszul ment a sora, me’t a székely legényeket különöst szerették megalázni, egrecérozni, de őt egy napon maga a colonel{6} nezte ki magának, hogy legyen a pucerja. Azótától fogva urul élt, me’t a colonel, de még a colonel felesége es erőst megszerették őt, s a nagy jódógába még el es tepsedett nálik. Kapott hamarost szabadságot es, sokkalta elébb, s többet biza, mint a más székely legények. Ment hát nagy örömvel, ment, mer’ nem es tudta, hogy mire. De amikor fordult vóna bé az utcájukba, hát eléfut az ángya – arra lakott vót ő es –, s kérdi tőle:

– Vetted-e hírit, hogy az a szégyen nélkül való Benedek megházasodott?

Ágoston felfogta egészen.

– Csak nem ment el a testvérem maradék esze es, hogy pont azt az országost…?

– De, biza el. Me’t pont azt vette el!

Megindult Ágoston, ment, mint a fergeteg.

Bényomta az ajtót. A sógorasszon mikor meglátta, erőst megijedett. Szökött vóna ki a nagy hasával az ablakon es – mán akkor a hetedik vaj nyócadik hónapba’ vót –, de Ágoston nem nyúlt hezza, csak megállott a szoba közepin, s a bátyját szólította. Az eléódalgott a más szobából, ám látszott, ő es inkább künn lenne. De Ágoston őt se bántotta, csak annyit mondott neki:

– Ehhez a személyhez egyetlen szavam nincsen, de hezzád se sok! Véle s teveled egy levegőt nem szípok. Többet nekem testvérem nincsen! Most amim van, egy általvetőbe bérakom, s amíg a szabadságom tart, másutt elleszek. De amire a katonaság gondját leteszem, addig ügyekezz, hogy a részemet kapjam ki! S akkor te es éled az életed, s én es a magamét!

Avval elment.

Vót Ágoston édesanyjának egy testvérnénje Szentgyörgyön – pont a szomszédunkba’ –, hát odaindult. Én eppe’ künn állottam a kapunk előtt, s látom, hogy fordul bé egy katona az utcánkba. Nagy örvendezve futottam elé, me’t azt hittem, hogy a testvérem, ki az idő tájt szintén a román király keserű kenyerét ette. Mán szürkünyödött, s így csak akkor vettem észbe, hogy ez a katona nem az a katona, mikor mán a nyakába szöktem, s átöleltem. S akkor ő es átölelt, kacagott, s azt mondta:

– No, méges csak valaki örömvel fogad ingemet!

Akkor a vér az arcomba szökött, s löktem el.

Mondtam, ne higgye, hogy én olyan leán vagyok, ki nekiszökik minden katonának, ki elékerül. De Ágoston ezen es csak kacagott.

Az én drága jó uramval, Mihály Ágostonval – nyugudjék csendesen – nem akkor találkoztam elsőbbszer, hanem tizenkét vaj tizenhárom esztendős koromba’. Ágoston kicsi gyermek kora óta gyakorta járt át a mü falunkba édesanyjának ehhez a testvérnénjihez. Ez alatt igen jó pajtások lettek Emrével, az én bátyámval, kivel egy hónap híján együdősek vótak.

Akkorjában a falubeli gyerekek Szent Karácson közeledtére Betlehemes játékra készültek, amibe’ pont az én testvérem lett vóna a király. S a bátyám úgy tanult, hogy a szerepét Ágostonnak mondta fel. Vót egy füzet, abba írták le, hogy kinek mit kell mondania, s énekelnie, Ágoston meg nezte, s ha kellett, segélte a testvéremet. De ezalatt – az esze jól fogott – minden szót s éneket megjegyzett.

Egyik este, Karácsontájt, kopogott Ágostonékni a szentgyörgyi tanító:

– No, Ágoston, tudod-é a király szerepét?

– Én tudom, s fúvom az egészet!

– Hát akkor, Lázár bá’ – így hítták az apósomot –, elengedik-é velem ezt a fiút, me’t a királyunk Szentgyörgyön elbetegedett, elment a hangja es, s nincsen más, aki a helyibe tudna állani!

Én ebbe’ a Betlehemesbe’ Mária szerepét kaptam, s bár még igazi buba es vót a karjaimba’ – Csiszer Boriska unokatestvérem kicsi fiacskája –, s mellettem állt József es, a színdarabbéli uram, én méges inkább csak egyre a királyt neztem. Valahogy Ágoston üdősebbnek, komolyabbnak látszott a többinél, s olyan jól állott rajta az egyenruha – a királyon olyan zsinóros húszár ruha vót –, mint senki máson.

A szabadság hamar eltőt, s akkor Ágoston, mielőtt visszaindult vóna, kihívatott.

– Erzsi! – mondta. – Én most visszamenyek Foksányba, de ha a katonaság terhét leteszem, visszajönnék éretted, ha te es hajlasz rea. Én a testvéremtől a részemet kikértem, s valahol más életet kezdek. S ha így alakulna, jönnél-e velem?

S akkor, csak úgy, Isten szent ege alatt, hütet tettünk egymásnak.

Benedek elsőbbszer nem akarta adni a jusst, erő’st hergelte az asszon es, hogy ne. Még egy ügyvédhez es elmentek Szeredába, de tiszta hiába, me’t ami jár, jár. Nem tehettek semmit. Benedek eladott ezt-azt, egy-két lánc fődet es, hogy kifizethesse az öccsit.

Eppe’ akkorjában járta a falut egy nadrágos ember, s gyűjtötte a régiségeket a sepsiszentgyörgyi Székely Múzeumnak. Meglátta a kaput – hét faluban a legszebb s a legöregebb székelykapu vót a Mihályoké –, bément, s Benedekvel megalkudott rea. A kaput hamar széjjelkapták, jött egy szeker, s el. Benedek meg amit érette kapott, vitte rögvest a korcsomába, s az elmúlt az újabb décikre. Egy nap, vaj kettő’, s úgy elpallta az egész pénzt, nem es keveset, hogy honn egy banit{7} se tudott belőle felmutatni.

Ágoston leszerelt, s elment a testvérihez megbeszélni, hogy miképpen kaphatná ki a jussát. Amikor elért a házukhoz, úgy elment mellette, mintha nem es abba’ növelkedett vóna. A szomszédtól azonban visszafordult, s mint a szólásban bornyú, úgy bámulta azt a hitván gyalogkaput, amit a régi helyibe hozatott Benedek.

– Te, Benedek, a kapunk hol van?

– Osztán mi dógod avval?

– Annyi, hogy ingemet meg se kérdeztél! A ház, meg minden, ami hezza tartozik, az enyém es. A jó híred, s a becsületed ledöntheted, ahhoz közöm nincsen, bár a szégyenből freccsen reám es, de a mü kapunkot soha! Nem azé’t állította azt egy Mihály 1767-ben, hogy egy olyan, aki a Mihály névre érdemtelen, 1923-ba’ ledöntse!

– Nem úgy van az, testvér! Ma vagy hónap elmenyünk Szeredába’, a Weisz ügyvédhez, aláírod, amit kell, s kifizetlek. A pénz megvan, s az a tejéd. De immá’ evvel a házval azt teszek, amit akarok! Akár felvágathatom tüzifának es, fel es gyújthatom! Neked mán ehhez közöd nincsen!

Ágoston erre megragadta Benedek mejjin az inget, s húzta magával az udvarra kifele. A sógorasszon futott utánik, s ki az utcára es, hogy jaj, jöjjék valaki, me’t ölik az uramot! De Ágoston nem törő’dött véle. Amikor a szabad ég alá értek, Ágoston a testvérit szembefordította a Napval, maga es odafordult. Akkor a más kezivel levette a kalapját, s így szólt:

– A Napnak mondom Benedek, az áldott Napnak, hogy átkozva legyél!

Avval a testvérit elengedte, s ment sebesen ki az ő’sből, az addigi életjiből. S még csak vissza se nézett.

{1} az I. világháború

{2} a monarchia megmentésére

{3} spanyolnátha

{4} Brassó

{5} város Moldvában, a Kárpátokon túl

{6} ezredes (románul)

{7} a lej váltópénze