SHIRLEY MACLAINE

Camino

A LÉLEK UTAZÁSA

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Shirley MacLaine / The Camino

Simon & Schuster Inc., New York, 2000

Fordította Módos Magdolna

Szerkesztette Zsámboki Mária

Copyright © Shirley MacLaine, 2000

Hungarian translation © Módos Magdolna, 2014

Hungarian edition © Neemtree Corporation AG, 2014

Cover design © Neemtree Corporation AG., 2014

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető. semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Borítót készítette Édesvíz Kiadó Kft.

E-könyv formátum Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-237-0 (epub)

ISBN 978-963-529-238-7 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Bevezetés
AZ UTAZÁS ELKEZDŐDIK

Mindenkinek megvan a maga filozófiai és vallásos hite. A (None)szellem valami más. Úgy hiszem, mindaz, amit az öt dimenzióban fizikailag létezőnek és tapinthatónak ismerünk és gondolunk, voltaképpen egy egyidejűleg létező, nehezebben megfogható és láthatatlan energia megnyilvánulása. A szellem nagyobb frekvencián rezeg, mint a fizikai dimenzió, és ennél magasabb rendű valóság. A szellem életként mutatkozik meg a formán át.

Hinni kezdtem tehát, hogy a föld felszíne az az anyag és forma, amelyen át magasabb rendű, finom, elektromágneses szellemi energia áramlik.

Miképp az emberi test a szellemi és többdimenziós én kifejeződése, éppígy a föld is ősi emlékek és egy belső Szellem megtestesülésének fizikai hordozója.

Ám ha a Szellem szétárad a földben és mindannyiunkban – tűnődtem –, akkor vajon miért van a világ ilyen szerencsétlen állapotban? Képtelen voltam megérteni az erőszakot, vagy, a régi megfogalmazással élve, „az ember embertelenségét az emberrel szemben”. Az időjárás csak fokozta elbizonytalanodásomat, hiszen szemlátomást kibillent az egyensúlyából, és ez ismét csak arra a következtetésre vezetett, melyet évekkel korábban tanultam spirituális és metafizikai tanulmányaim során: hogy magát a természetet az elme tudata hatja át. Nehéz volt számomra – és csaknem mindenki számára, akit ismertem – továbbra is bizakodón tekinteni arra, hogy hová tartunk mi, az emberi nem.

Hollywood és a művészeti ipar, melynek egész életemben résztvevője voltam, természetesen olyan értékeket tükrözött, melyekben társadalmunk jó részének értékei jutottak kifejezésre, ám úgy láttam, egyfajta véget nem érő körforgás foglyaivá válunk, és a szemünk előtt zajlik a tisztességnek, az érzékenységnek és azoknak a spirituális értékeknek a felbomlása, melyek nevében mi, amerikaiak állítólag nevelkedtünk. Mit művelünk önmagunkkal? Mit tartunk fontosnak? Milyen jövőt kívánunk magunknak és gyermekeinknek, és mindenekelőtt, miért hiányzik belőlünk olyan nagyon az önbecsülés?

Idős emberként nem csupán haragot, magányt és aggodalmat éreztem amiatt, hogy merrefelé tartunk, de féltem is, hogy már csaknem egészen elérhetetlenné vált számunkra az, amivé válnunk kellett volna.

Van egy lányom, két unokám, egy fivérem, négy unokahúgom és unokaöcsém. A szüleim eltávoztak, magam pedig azon tűnődtem, vajon meddig tart még az én testem életkalandja ezen a világon. Ám tettre készebbnek éreztem magam, mint valaha, volt elegendő pénzem, öt-hat igazi jó barátom, akikkel minden szinten megértettük egymást (ami ritkaság), egészséges voltam testileg-lelkileg (noha ezt néhány humorista vitatná), „a szívem szabad” volt, s az életemet irigylésre méltónak láthatták azok, akiket a mindennapok kötelességei fojtogattak. A széles körben sulykolt szemléletmód és a beidegződések következtében olykor magányosnak éreztem magam, ám még egyszer végiggondolva a dolgot, megkönnyebbülten ébredtem rá, hogy pontosan olyan az életem, amilyennek szeretném: nem nehezedik rám férfi-nő viszony, szabad vagyok mindazoktól a nehézségektől és kötöttségektől, melyeket egy család (benne egy férj) ellátása jelent, nem béklyóz le lélekölő munka, szabadon dönthetek afelől, hogy mit akarok tenni a jövőben. Csakhogy épp ez volt a kérdés… mi a jövő?

Erősítsem meg házam tetejét, mivel heves szélviharokat jósolnak? Vajon bekövetkezik-e a tőzsde világméretű összeomlása? Megbénítják-e a kommunikációt a napkitörések? Egyetlen kormány igazgatja majd a világot, s eszerint zajlik az adásvétel? Egyre fenyegetőbbé válnak-e az emberiséget megtámadó vírusok annak következtében, hogy letaroltuk a természetes lakóhelyükként szolgáló erdőségeket? Olyannyira rabjaivá válunk-e a technikának, hogy alapjaiban rendül meg az emberi rátermettség? Érték-e olyan károk a környezetünket, hogy soha többé nem lesz képes biztosítani az egészséges emberi életet? Egyedül vagyunk-e a világegyetemben? És ha nem, idejönnek-e ők, hogy segítsenek – vagy hogy végezzenek velünk? És Isten vajon merre lehet? Természetesen annyi kérdés fogalmazódott meg bennem, amennyit csak merész képzelettel meg tudtam álmodni. Igen… életemnek ahhoz a pillanatához érkeztem, amikor kiérdemeltem az időt az álmodásra.

Talán a szabadságomnak és nyitottságomnak köszönhetően volt időm – és energiám – arról elmélkedni, amit nem csak én, hanem mindannyian teszünk önmagunkkal. Képzeletem előre-hátra szárnyalhatott az időben, mígnem olyan lelkiállapotba kerültem, amely felkínált bizonyos válaszokat. De nem szeretnék történetem elébe vágni.

Spanyolország északi részén van egy híres, évszázadok óta ismert zarándokút, melynek Santiago de Compostela Camino a neve. Azt mondják, a „Camino” – az út – közvetlenül a Tejút alatt húzódik azon ősrégi vonalak mentén, amelyek a felettük ragyogó csillagrendszerek energiáját tükrözik vissza.

A keleti filozófiákban prána a neve a föld szellemi életerejének. A prána kibogozhatatlanul összefonódik a nap életerejével, így biztosít energiát minden élet számára.

Az életerő kiváltképp érezteti hatását az úgynevezett energiavonalak mentén. Ezek a vonalak alkotják a föld éteri szellemének lényegi szerkezetét. Rendszerint egyenesek, szélességük és intenzitásuk változó. Egy ilyen vonal keresztmetszete homokórához hasonlít, melynek középső metszéspontja a földfelszínen van. A vonal energiája éppúgy létezik a föld alatt, mint fölötte. Sugárzása nagyon magas frekvencián történik, s amikor az emberi tudat tapasztalja, megtisztítja a gondolatot, a tapasztalatot, az emlékezetet, és a reveláció erejével hat.

A vonalak energiája megnöveli az emberi agy éteri és sűrű anyagának rezgésszámát. E serkentő hatás eredményeképpen a korábban visszafogott tudatosság és tudás teljesebbé, körültekintőbbé válik.

Ez felkavaró és félelmetes lehet, hiszen azt jelenti, hogy az ember érzékenyebbé válik – akár jót, akár rosszat hoz is ez.

Az energiavonalak nem csupán a Nappal konjunkcióban álló Föld szellemi energiáját közvetítik, hanem az egyéb galaxisokkal és csillagrendszerekkel együtt ható energiákat is.

A Föld energiavonalainak mentén futó Camino Franciaországban kezdődik, áthalad a Pireneusokon, s keletről nyugatra tartva átszeli Észak-Spanyolországot, mígnem eléri a Santiago de Compostelának nevezett híres katedrálist, ahol a történet szerint Szent Jakab földi maradványai nyugszanak.

Sosem voltam buzgó vallásos ember, sokkal inkább vonzottak a spirituális erők, ezért a Caminóban is elsősorban e vonalak energiája érdekelt, és persze az a kihívás, hogy egyedül kell végiggyalogolni 800 kilométert (csaknem 500 mérföldet), miközben az út java része során az ember lényegében magára marad, és kiszolgáltatottá válik, miként azt a legtöbb zarándokút megköveteli. Azok, akik vállalkoznak a Santiago de Compostela-i zarándokút, a Camino megtételére, többnyire az Istennek és a Mélyénnek való maradéktalan behódolást szeretnék megtapasztalni.

Először 1991-ben, Brazíliában ötlött fel bennem a gondolat, hogy vállalkoznom kellene a Camino megtételére. Egyszemélyes műsoromat adtam elő, amikor a társulat menedzsere, Michael Flowers egy levelet adott át nekem. A levelet kézzel írták, és nem volt rajta aláírás. Michael gyakran átrostálja a postámat, és szerintem figyelemre méltó megérzéssel szűri ki azokat a leveleket, melyeket fontosnak tart. Hadd álljak meg itt egy pillanatra, hogy néhány szót szóljak erről a megérzésről. Michael csaknem harminc éve dolgozik mellettem társulati menedzserként. Megbízom benne, mindig odafigyelek arra az újdonságra, amit ő fontosnak ítélvén közöl velem. Ezt lényeges előrebocsátanom, mivel történetem előrehaladtával Michael személye igen jelentőssé válik. Különféle kéréseket szoktam kapni, melyek közül a legmélyebbek, s olykor a legesztelenebbek rendszerint metafizikai, spirituális és földön kívüli dolgokkal kapcsolatosak. Egy alkalommal, amikor Dél-Afrikában léptem fel, Michael azt a kérést kapta egy anyától és a lányától, hogy beszélni szeretnének velem, mivel harmadik típusú találkozást éltek át a Fiastyúk csillaghalmazról származó űrlényekkel. Leültem beszélgetni az anyával és a lányával. Józan és logikus gondolkodásúnak tűntek számomra, s amikor befejezték a történetüket, megkérdeztem tőlük, hogy mikor találkoznak legközelebb űrbarátaikkal. Azt válaszolták, hogy a lények közölték velük: akkor térnek vissza, amikor a rózsaszín ház fehérre lesz festve. Az anya és a lánya is csak akkor értette meg ennek a jelentését, amikor elmesélték nekem a történetüket. A lényeg a következő: Új-Mexikóban lévő farmházam elhagyatott vidéken áll, seregestől kapnak ott lábra az űrhajókról szóló történetek. A ház rózsaszín volt, amikor megvásároltam. A helyreállítás és sok gondolkodás után azonban úgy határoztam, hogy fehérre festetem! Még nem láttam az űrlényeket, ám a gondolat nem hagy nyugodni.

De térjünk vissza arra a levélre, melyet Michael Brazíliában kapott, és amely egyértelműen közölte, hogy vállalkoznom kell a Santiago de Compostela Camino megtételére. Mint mondtam, a levélen nem szerepelt aláírás. Tintával írták, és aki írta, könyörgött, hogy járjam végig a Caminót, ha komolyan gondolom szellemi és metafizikai írásaimat, tanításaimat és kutatómunkámat. Kíváncsi lettem, elgondolkodtam a felvetésen, beszéltem néhány Brazíliában élő barátommal, akik megtették már ezt az utat, ám végül megfeledkeztem az egészről.

Három évvel később, amikor ismét Brazíliában léptem fel, újra levelet kaptam, melyet ugyanaz a kéz írt, az aláírás ismét hiányzott. Az állt benne, hogy ha továbbra is írni szeretnék a spirituális fejlődésről, akkor elkerülhetetlen, hogy végig ne járjam a Caminót.

Brazil barátnőm, Anna Strong helyeselte a gondolatot. Anna spirituális vezető és tanácsadó, aki meditációs és a belső egyensúly elérését segítő foglalkozásokat vezet. Nagyra tartottam őt, és tudtam, már megjárta a Caminót, és másoknak is segített, hogy ezt megtegyék. Miután elmondta, mire kell számítanom, és megígérte, hogy Madridban vár, és segít az indulásnál, lemondtam a nyárra tervezett filmforgatást, és tudattam az ügynökömmel, hogy inkább Spanyolországon gyalogolok keresztül. Az ügynököm megszokta „vakmerő” kalandozásaimat, és azt tanácsolta, vegyek egy pár jó cipőt, és szoktassam hozzá a lábamat. – Arról nem is szólva, hogy egy újabb jó könyv kerekedhet belőle – tette hozzá.

Helyes – rendben.

* * *

A Santiago Caminót több ezer éve járják szentek, bűnösök, hadvezérek, az élet számkivetettjei, királyok és királynők. Aki vállalkozik rá, az a legmélyebb spirituális értelmet, és a Mélyénnel való konfliktusainak megoldásait kutatja. Már az ősi időkben ismert volt, hogy a Camino energiája segít az embereknek abban, hogy önmagukról elgondolkodjanak, és önismeretre tegyenek szert.

A történelemkönyvek egészen a kelta időkig vezetik vissza az út történetét és a kozmikus kinyilatkoztatások eme út köré szövődő mítoszait, melyek törpék, tündérek és manók több dimenziós alakjairól szólnak; én azonban azt találtam a legenda legérdekesebb mozzanatának, hogy az ösvény Compostelától néhány mérföldre nyugatra, az Atlanti-óceán partján, Finisterrében ér véget – ezt a helyet pedig az akkor ismert világ végének tartották. Azon tűnődtem, milyen lehetett az akkoriban ismeretlen világ. Vajon volt egy föld, mely írott történelmünk előtt létezett? Hívó szóval fordult azokhoz, akik abban a reményben keltek útra, hogy valami módon újra érintkezésbe kerülhetnek vele? Mi az oka annak a feltételezésnek, hogy az út során a zarándok megismerheti önmagát és megértheti sorsát? Úgyszólván késztetést éreztem az út megtételére, hogy bejárhassam saját történetem titkait – mely történet régebbi időkre nyúlik vissza, mint amit képzeletem elérhet –, nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy az általam megélt valóság egyértelműbbé válhat. Arra azonban nem voltam felkészülve, hogy mindez milyen hatással lesz majd rám.

Mind a mai napig az én valóságomhoz igazodom. Szellemiségem következtében, és lelkem időbeli utazása során tárul fel hitelesen, hogy mennyire vagyok képes megérezni a Gondviseléssel való összhangot. Ez a teopatikus tudatállapot. A lélek utazásának felismerésével újra megszilárdulnak az emóciók. Emócióim, és a világ emóciói kétségkívül kibillentek az egyensúlyukból, amikor nekiindultam a Caminónak. Az út során kezdtem megérteni, miért. Sokan vallásos utazásnak tekintik a Caminót. Ezt erősítették meg bennem a mindenfelé látható vallási jelképek, a templomok, és az arra emlékeztető tárgyak, hogy mit ért el az egyház az emberi élettel való kapcsolatában. Láttam azonban, hogy az egyház hogyan próbálta meg híveit a társadalmat illető saját nézőpontja szerint alakítani, hogyan mozdította el az érzelmek birodalmát az egyéni szellemiségtől, miközben spirituális felsőbbrendűséget követelt magának. Aztán rájöttem, hogy a korábbi korok vallás uralta világa átengedte helyét a mai tudományos világnak, mely arra törekszik, hogy megszabaduljon a múlt szellemi-lelki és emocionális uralmától a tudományos és technikai „tények” világának kedvéért.

Azok az emberi viselkedést kutató tudósok, akik vizsgálódásaik során figyelmen kívül hagyják tulajdon emócióikat, szem elől tévesztik a valóságot. Az ő világukban nincs tisztelete az egyéni érzelmeknek. Megfosztják emberi vonásától az emberi érzelmeket és emóciókat, félreállítják azokat annak kedvéért, amit ők közös megfigyelési eredményeknek neveznek, melyeket a világ elfogad. Még azt sem engedik meg maguknak, hogy emberiek legyenek. Ha megfigyeléseik nem racionálisak és „tudományosak”, akkor kiközösítés a sorsuk. Az ő világukban az emóciók kifejezésre juttatása is helytelen. Azt állítják ugyan, hogy a világuk lakóit illető igazságot keresik, valójában azonban olyan új gondolkozási sémát hoznak létre, melyből hiányzik az érzés képessége.

Végeredményben tehát a tudomány megszabadult az egyház uralmától, így a modern világban a tudomány lett az igazság ura. A láncok egyszerűen átkerültek az egyik kézből a másikba. Az igazság új rabszolgatartója a tudomány, s mindenütt látható az emberi viselkedésre gyakorolt hatása. Ha nem ismerjük fel a lélek belső útját, eltévedünk, és csak részben vagyunk azok, akiknek lennünk kellene.

Úgy hiszem, a világban manapság tapasztalt mérhetetlen bánat abból fakad, hogy megváltunk mindattól, ami korábban zajlott, hogy teret kaphasson az öröm, melyre joggal tarthatunk igényt a jövőben. Nekünk, embereknek erkölcsi kötelességünk az öröm keresése. Így kerülünk összhangba a Gondviseléssel. De tudomásul kell vennünk azt, ami megelőzte az életünkről vallott felfogásunkat, hiszen abban rejlik konfliktusaink, magányosságunk, zavarunk, gyűlöletünk, valamint önmagunktól s Istentől való elszakadásunk története. Ha képesek vagyunk megbékélni ősi emócióinkkal, akkor, azt hiszem, meg tudunk majd felelni az örömkeresés erkölcsi kötelességének.

A Camino során nyugat felé tartva úgy éreztem, visszakerülök az időben oda, ahol azok a tapasztalatok kezdődtek, amelyek engem és az emberi nemet azzá tették, amivé mára váltunk. Igen, azt mondhatnám, hogy mitológiai és képzeletbeli tapasztalat volt ez, de hát mi is a mítosz, és mi a képzelőerő? A tudat minden fantáziaképe valamifajta emlékképen alapul, különben miért léteznének?

1. fejezet

Mindig is szerettem kevés poggyásszal, könnyedén utazni, de a hétfontnyi kis súly számomra is újdonság volt. Mivel brazíliai barátnőm, Anna Strong végigjárta már ezt az utat, felhívta a figyelmemet arra, hogy néhány hét után hátizsákom tartalmának minden grammját tonnásnak érzem majd. Tehát… lényeges kérdés a cipő, ezért gondosan kell kiválasztani – egy pár a gyalogláshoz, egy pedig esti viseletre a napi út megtétele után. Alvás alatt zavarnak a külső zajok. Tudtam, hogy zarándokszállásokon töltöm majd az éjszakákat mások társaságában, akik közül néhányan biztosan horkolnak, köhögnek, beszélgetnek, és álmukban beszélnek. Vajon vigyem-e a hangdobozomat? Úgy döntöttem, hogy túl nehéz, és elemeket is cipelni kell hozzá. A füldugót választottam tehát, noha homeopátiás és akupunktúrás orvosom szerint a füldugó elzárja a veséhez vezető meridiánokat.

Könnyű hálózsákot vittem magammal, két pár zoknit, két bugyit, két pólót, egy kis törölközőt, egy kis mosdókendőt, egy szappant, egy sortot, egy könnyű hosszúnadrágot, hogy megvédjen a napsugaraktól, némi homeopátiás szert (bélfertőzésre, hányingerre, sérülésekre és horzsolásokra), aztán gézpólyát, bőrvédő krémet, sebtapaszt, kulacsot (az út során minden faluban lesz friss vizű kút), az útlevelemet, néhány füzetet, egy vékony címjegyzéket, pár hitelkártyát (de megfogadtam, hogy nem használom őket), kevés pénzt (melyhez, azt reméltem, nem kell hozzányúlnom), egy Gortex kabátot, egy Gortex nadrágot, egy pulóvert (mivel meleg és hideg időre egyaránt fel kellett készülnöm), napvédő kalapot, napszemüveget, melatonint a nyugodt alvás miatt, és imádott diktafonomat sok-sok hangszalaggal.

A Bika jegyében születtem, tehát szeretem felhalmozni a tárgyakat. Már a kezdetek kezdetén megértettem, hogy ez az út annak kiderítésére szolgál, hogy mi lényeges számomra.

– Az út és az energiája mindennel ellát, amire szükséged van – mondta Anna. – Megmondja, mit dobj el, és ennek az lesz az eredménye, hogy igénytelenné válsz. Rájössz majd, hogy a tested templom, nem pedig börtön, és felfedezed saját lényegedet.

Elmondta, hogy találok majd botot, melyre támaszkodhatok. A bot beszél majd hozzám, mintha segíteni akarna. A lábam magából a földből szívja majd az energiát, ezért is sokkal jobb gyalog megtenni a Caminót, s nem valami járművel. Üzeneteket kapok az ösvénytől is, mintha beszélne hozzám, mígnem én magam válok az ösvénnyé és annak egész történetévé.

Találkoztam olyanokkal, akik már végigjárták a zarándokutat. Azt tanácsolták, hogy ne egyek túl sokat, viszont rengeteg vizet igyak – legalább két litert naponta. Sok jó étterem várja a zarándokokat, de a legokosabb az ösvény energiájára hagyatkozni, ott lényegében nincsenek kényelmet szolgáló kellékek. Nem szabad félnem semmitől, hiszen, mesélték ismerőseim, a spanyol kormány védelme alatt áll minden zarándok, és szigorú törvények büntetik azokat, akik megzavarják a zarándoklatot. Azt tanácsolták, hogy egyedül gyalogoljak, noha sok emberrel ismerkedem majd meg. Minden, amit magammal viszek, csak a figyelem elterelésére jó. Meg kell tanulnom a lemondást. És készen kell állnom a halálra, mert egy ilyen zarándoklat azt jelenti, hogy hajlandó vagyok lemondani az életemmel ellenkező régi értékekről.

Őszintén kijelenthettem, hogy nem okoz számomra problémát a halál. Elegem volt a dolgok akkoriban előttem ismert állásából. Készen álltam az új gondolkodásmódra, hogy az vezessen életem hátralévő részében.

* * *

A gyaloglásra készülődve elhatároztam, hogy próbát tartok a hátizsákommal.

Mindent belepakoltam, és beavatásképpen nekivágtam a kaliforniai Calabasas-hegységnek. Az ott tapasztaltak után valóban „beavatottnak” éreztem magam.

Gyakran bejártam már korábban ezt az útvonalat. Miután leparkoltam a bejáratnál, a szemem sarkából megpillantottam egy latin-amerikai férfit. A rosszul öltözött, mezítlábas, kissé vad pillantású alak a fák között állt.

Nem vettem róla tudomást. Bezártam az autó ajtaját, felcsatoltam a hátizsákomat, és útnak eredtem. Megtapogattam a svájci zsebkésemet, és arra gondoltam, hogy biztonságot jelent. Azt is végiggondoltam, hogy meg sem állok egy padig, ahol majd levehetem a hátizsákomat, és pihenhetek.

Ezzel kezdetét vette elmélkedésem arról, hogy mennyire célorientált vagyok. Sokszor olyannyira fontos számomra egy cél, hogy elérése érdekében minden eszközt jogosnak tartok. Mérföldeket gyalogoltam, és arra gondoltam, hogy el kell érnem a padot. Egyre csak meneteltem. A hátizsák nehéz volt, s a gyaloglás egyre nagyobb küszködéssé vált. Megálltam, és C-vitamint tettem a vizespalackomba. Ittam, majd tovább mentem. Végül kimerülten megálltam, s akkor döbbentem rá, hogy rég elhagytam a célul kijelölt padot! Ennek az apró eseménynek a jelentőségét elraktároztam magamban. A túlteljesítés csalódást okozott. De nem először fordult velem elő ilyesmi; elváltam az ösvénytől, amelyen elindultam, olyan nagyon vágytam a magam elé tűzött cél elérésére. Lehet, hogy ebben a világban ez a „siker” záloga. Saját példámmal igazoltam az elterjedt nézetet, holott a „siker” igazi jelentését kutattam. El kell érnünk a siker valamely változatát, hogy rájöjjünk, van másik változat is.

Akkor mindenesetre megfordultam, visszafelé indultam, és néhány mérföld után megpillantottam a padot. Úgy döntöttem, hogy nem állok meg pihenni, hanem visszafelé gyalogolok. Amikor elértem a kocsimat, a latin-amerikai még mindig ott állt, de még az előbbinél is rosszabb állapotban volt.

– Segíthetek valamiben? – kérdeztem tőle.

– Fáj a lábam, mert nincs cipőm – válaszolta. – Jó lenne, ha visszavinne az autómhoz.

Az jutott eszembe, hogy ez az ember spanyol ősöktől származik, s már-már a jövőbe képzeltem magam, amikor a Caminót járom. „Kedvesnek kell lennem az idegenekkel” – gondoltam.

Felajánlottam, hogy elviszem a kocsijához, amely, feltételezésem szerint, nem lehetett messze. Beült az utasülésre. Piszkos volt, és rossz szagú.

– Nem is tudom, miért teszem ezt – mondta zavarodottan.

– Néha mindannyian vagyunk úgy, hogy nem értjük tetteink okát – feleltem, és arra gondoltam, hogy egy hét múlva velem is ez történik majd. Beindítottam a motort, és elmondtam a férfinak, hogy Santiago de Compostelába készülök a zarándoklatra. Úgy láttam, érti, miről beszélek.

– Maga katolikus? – kérdeztem.

Bólintott, és azt mondta:

– Igen.

– Vezekel valamiért? – kérdeztem. A férfi bólintott.

– Maga is vezekel? – érdeklődött.

Azt válaszoltam, hogy nem hiszem.

A férfi pillantása a mellemre esett. A felkészülés alatt úgy döntöttem, hogy a Camino során nem viselek majd melltartót, mivel a pántja szorítaná a hátizsákot tartó vállamat. Eszembe jutott, hogy a fehérnemű mellőzése ingerlő lehet. Azon tűnődtem, hogy aggodalmam vajon látszik-e rajtam.

A férfi egyre a mellemet bámulta. „Jaj, Istenem – gondoltam. – Ez veszélyes lehet. Több mérföldes távolságban nincs egy teremtett lélek.”

A férfi végre elfordította rólam a pillantását, és megszólalt: – Lefekhetek magával?

Az egész jelenet szürreális volt. Rátapostam a fékre, és rárivalltam. – Elment az esze? – sikoltottam. – Mi az ördögöt művel? Dehogy fekhet le velem, maga idióta. Azért engedtem be a kocsimba, mert segítségre szorult, mert fáj a lába, vízre van szüksége, és vissza kell jutnia a kocsijához, maga meg így viselkedik? Felháborító! – Forrt bennem a düh, amitől ő mintha elszégyellte volna magát.

– Látja, ugye? – szólalt meg. – Kértem, nem követeltem, és maga nem állt kötélnek.

Tátva maradt a szám. Most bajba kerültem. Voltaképpen még dühösebben akartam rátámadni, de volt az arckifejezésében valami, ami visszatartott. Nem ért hozzám, nem közeledett fizikailag. Aztán megszólalt:

– Elmentünk a kocsim mellett. Tegyen ki – mondta követelő hangon.

Sehol sem láttam autót.

– Természetesen – feleltem. Kinyitotta az ajtót, és kiszállt. – Idefigyeljen – szóltam utána –, vigyázzon ezzel a szexüggyel. Nagy bajba sodorhatja magát.

A válla fölött visszanézve válaszolt.

– Igen, köszönöm. Tudom. Mindig ezt csinálom.

Azzal elment.

Elképedve ültem az autóban. Valóságos férfi volt? Úgy éreztem, valami látomás tett próbára. Megfordultam, hogy szemügyre vegyem az alakot. Nem láttam sehol. Se férfi, se autó nem volt a láthatáron. Megfogadtam, hogy többé nem félek melltartó nélkül elindulni, és tudtam, hogy sokat kell gondolkodnom azon az igazságon, hogy a valóság az elmében létezik, és hogy olyan elszántan követtem célomat, a padot, hogy elmentem mellette… A valóság egyszerűen az elmében létezik. Jobban megértettem, hogy miért vagyok színésznő. Meg tudom jeleníteni azt, amire szükségem van. Valóságossá tettem egy mezítlábas, piszkos csavargót, ami intő jelként figyelmeztetett arra, hogy a Camino feminin, ezért számításba kell venni a szexualitást. Mindenkitől azt hallottam, hogy a Camino szerelmi élményt kínál azoknak, akik végigjárják. Kinek-kinek egyéni választása, hogy él-e a lehetőséggel. Néhány héttel később szembesültem a választással.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

csomagkuldo@edesviz.hu
00-36-1-320-3642
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ MAGAZIN
EZOTÉRIA • SPIRITUALITÁS • ÉLETMÓD

Interjúk a szerzőkkel, érdekességek a könyvtémákról csak nálunk!

www.edesviz.hu