JOSÉ MANUEL GARCÍA-OTERO

LIONEL
MESSI

Egy kis herceg álma

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

José Manuel García-Otero:
MESSI – Sueños de un principito

Fordította

NAGY KLAUDIA

A barátnak

EGY BARÁT MEGFOGJA A KEZED,
ÉS SOHA NEM ERESZTI EL.

Amikor írni kezdtem ezt a könyvet, azt gondoltam, sok mindent tudok Lionel Messiről. Két nappal később optimizmusom elszállt, mint a gáz egy nyitott palackból. Rájöttem, hogy akárcsak a többiek, alig tudok valamit róla. Csak annyit, hogy olyan fiú ő is, mint a többi millió: ugyanúgy jár az utcán, ugyanúgy húzza össze magát szélben és a szakadó esőben, és visszaretten, ha egy pillantás a szívébe tapos. A labdarúgásnak ez az óriása, aki egy fiatal dinoszaurusz falánkságával éri el az újabb és újabb rekordokat, mintha lábujjhegyen próbált volna végiglopózni az életen. Innen indul lenyűgöző története ennek a fiúnak, aki annyi embert tesz boldoggá, és aki nagyra nyitja a szemét, de a száját összezárja. A futball hercege hűséget fogadott a labdának, mely azt barátsággal és varázslattal viszonozta.

Bevallom, nehéz órákon vagyok túl, de a munka mosolyt csalt az arcomra, és energiával töltött fel. Megszűnt a magány is: szívemhez közel álló emberek kopogtattak az ajtómon. Nekik köszönhetem e könyv létrejöttét. Az Atlanti-óceán másik felén lévő Córdobában született Marcos Villalobónak, aki a rengeteg dokumentumnál sokkal többet is adott nekem; egy igaz jó barátnak, Gaby Ruiznak, aki meghatározó volt ennek a munkának egy rövid, viharos időszakában; Carlos Rexachnak, akinek emlékei megihlettek… Joan Lacuevának az értékes vallomásaiért tartozom köszönettel; Josep María Minguellának az együttérzéséért; Joaquim Rifének azért, hogy megvilágította számomra a történetet; Adrián Lópeznek a türelméért és professzionalizmusáért; Miguel Ruiznak pedig azért, mert nagy szívével és ügyes intézkedéseivel mellém állította a főszereplőt. És köszönettel tartozom a mindenkori jó barátnak, Rogelio Románnak csakúgy, mint Jacinto Vidartének, Emilio Gonzáleznek, Gerardo Riquelmének, Sergio Pintónak és Juan Manuel Vidalnak. A barátság fényével, amit nekem ajándékoztak, még a Hold sötét oldala is világosabb.

A történethez nagylelkűen hozzájárult sok olyan ember, aki nagyon ért a focihoz és a lélekhez. Nekik köszönhetően ez a könyv jó energiákat áraszt. Íme, a barátaim, akik szívüket adták ehhez a könyvhöz: Ángel Cappa, Kiko Nárvaez, Vicente del Bosque, Michael Robinson, Jorge Valdano; illetve nagyszerű kollégáim: Martí Perarnau, Agustín Castellote és Maldini. Mindannyian élmények sokaságával járultak hozzá az izgalmas hajózáshoz, melyet e könyv megírása jelentett. Örökre adósuk maradok nekik és a családomnak is (Carmennek és Clarának), akik segítettek megtalálni az egyensúlyt az adatok és a szavak felhői közt. Köszönöm nekik.

És szeretnék köszönetet mondani Leo Messinek is, akinek tiszta, nagylelkű tekintete segített tartalommal megtölteni ezt a történetet.

Előszó
Nem figyeltem fel arra
a ballábas gyerekre

MALDINI

Minden egy Madrid–Amszterdam járaton kezdődött. Talán furcsán hangzik, de így volt. Már előtte is láttam őt Peruban egy U20-as Dél-Amerika Kupán, bár ott nem brillírozott annyira. Egy hatalmas gól Bolívia ellen, néhány villanás. Nem sokkal több. Az az igazság, hogy abból az U20-as csapatból Lavezzi, Zabaleta, Garay és egy másik ballábas, Barrientos keltette fel a figyelmemet. Pedig Messi akkor szabadon játszott, távol a jobbszéltől, ahová később, a Barçánál töltött első időkben Rijkaard állította. Nem tudom, hogyan történhetett, de tényleg: Barrientosra figyeltem fel, és nem Messire. Szóval még nem villogott annyira, de aztán nem sokkal később, még ugyanabban az évben, az ifi vb-n, a spanyolok ellen már igencsak megmutatta az erejét. Valósággal berobbant. A Spanyolország elleni negyeddöntőt ő nyerte meg. Ő egyedül. Gólpassz Zabaletának, aztán rúgott egy álomszerű gólt, amivel 3–1 lett: futás közben vette át a labdát, és ballal bevágta.

Akkor igen, akkor már felfigyeltem rá. Az a bal láb különleges volt. De tegye fel a kezét, aki ekkora fejlődést jósolt volna már akkor, sőt azt, hogy a világ és talán a történelem legjobb focistája lesz belőle. Tegye fel a kezét, aki úgy gondolta, hogy négy Aranylabdát kap majd – és ki tudja, még mennyit. Példátlan és elképesztő Messi fejlődése.

Az ifi vb után jött a híres 2005-ös Gamper Kupa, a Juve elleni meccs, ahol az őrületbe kergette Capellót, az este, amikor fénybe borította Barcelona egét, a legelső alkalom, amikor a Camp Nou a nevét skandálta. Aztán jött a Bajnokok Ligájában a Chelsea–Barça a Stamford Bridge-en. Az amszterdami repülőút története. Azon a csütörtökön a BL-ből az Alkmaar–Betist közvetítettük. Hollandiába Víctor Fernándezzel és Manu Carreñóval utaztam. Repülés közben természetesen a Chelsea–Barçát néztük DVD-n. Soha nem fogom elfelejteni, ahogy Víctor Fernández csillogó szemmel magyarázta, mekkora focista az a gyerek, aki Del Hornót bolonddá tette, akitől felpezsdült a meccs, akinek immár olyan befolyása volt a jobb szélről, hogy ahhoz kétség sem férhetett. Őrületes volt. Messi a Chelsea ellen Londonban: a BL történetének felejthetetlen pillanata. Aztán lenyomtuk az Alkmaar–Betist, amin csupa földi halandó játszott. Igen, ott eszméltünk rá, repülés közben. Egy kicsit közelebb kerültünk a csillagokhoz. Az a Messi azóta is fejlődik. Az igazán döbbenetes dolgok csak ezután jöttek. A jobbszélről középre húzódott: Guardiola rábízta a csapatot. Mindkét szélen megnyílt a tér számára, szabadabban játszhatott.

2009-ben ott volt a híres 2–6 a Bernabéuban. Első Aranylabdájának éve. Még három követte. Újabb és újabb rekordokat állít fel, elkápráztat minket góljainak számával. Néha egyedül, máskor Xavival együtt. A válogatottban voltak gondjai, de mostanra azokat is megoldotta. Felejthetetlen volt a 2012-es év is, amikor nagyot játszott Svájcban, Ecuador ellen, Chilében és a Brazília elleni barátságos mérkőzésen. Egyik meccs a másik után. Hogyan is nem tűnt fel nekem már akkor, 2005-ben, az U20-as csapatban? Nincs még egy hozzá hasonló. Nincsen, és kész.

Egy kis herceg álmai

Lionel Messi egyszer elolvasta A kis herceget, és elmosolyodott. Sok focidrukker tűzbe tenné a kezét érte, hogy Antoine de Saint-Exupéryt, ezt a csodálatosan bolond pilótát a világ legjobb játékosa ihlette halhatatlan műve megírásakor. Legalábbis furcsa álmokat látott egy másik korról, és nem tudta megmagyarázni őket. De írt egy könyvet róluk. A gyerek Leo, a Pulga (bolha), vagy Piqui, ahogy a 66-os számú Las Heras iskolában hívták, ahol közepes tanuló volt, egyszóval Lionel Andrés Messi (Spanyolországban Leónak keresztelték el, és ez megtetszett neki, azóta is így ír alá mindent, és szereti, ha így hívják), Jorge Horacio Messi és Celia María Cuccittini fia, mindig is arról álmodott, hogy kopott labdájával az égben szökdécseljen, vattacukorról vattacukorra, vagy égi pályák bársonyos gyepén cselezze ki a védőket.

Azt mondja a kis herceg, hogy nagyon jó dolog, ha az embernek vannak barátai. Pontosan: Messinek milliónyi barátja van, annyi, ahány ember csak szereti a focit. A legjobb barátja azonban, a legfőbb mind közül, maga a labda. Leghívebb társa. Nem is tudná megmondani, hogyan és mikor estek szerelembe. Valószínűleg akkor, mikor Celia asszony, ez a végtelenül kedves teremtés megsimogatta hasát, és már ott volt benne minden idők legnagyobb focistája. A csöpp Messi már akkor érezte, hogy ez a kerekség hozzátartozik; s aztán már négyévesen gyengéden rúgott a labdába, simogatásokkal és kedves gesztusokkal teli kapcsolat volt közöttük. Ha megígéred, hogy soha nem hagysz el, én hűséges leszek hozzád. Kicsi fiú, te vagy az én gazdám, és én vagyok a te dzsinned, a te kis kerek világod, a mágikus mindenség, melyet soha senki nem tud majd megmagyarázni, de látni fogják. És gyönyörködni benne. Ezek lehettek volna a labda szavai a kis Leóhoz, amikor gyerekkorában annyi szótlan percet töltöttek együtt. Ezek az élettel teli csendek Messi több ezer mozdulatát szülték. Ha valaki szeret egy virágot, amely csak egyetlen példányban létezik a csillagmilliókon, ez épp elég neki, hogy boldog legyen, ha a csillagokra pillant. A kis Messi, akárcsak a kis herceg, rápillantott a labdájára, és elmosolyodott.

Messi gyerekként a konyhában rohangált, kicselezte a székeket, néha felnézett a plafonra, ahol egy régi lámpa unatkozott a léptek és edények hangzavara fölött. Ez volt Lionelnek, a Messi-ház álmodozó kis hercegének a kicsiny világa.

Apukája, Jorge felesége fülébe súgta: „Nézd csak, hogy bolondul a kölyök a fociért, olyan vékony és alacsony, mégis jobb, mint a két testvére.” A legnagyobb testvér Messiéknél Rodrigo, őt követi Matías. Lionel a harmadik. A legkisebb pedig María Sol, aki néha beállt a kapuba, és akkor Leo úgy lőtte rá, mintha a nagy „Mono” Montoyának lőhetne gólt.

Rodrigo és Matías délutánonként az Abanderado Grandali klubba járt focizni, ami tizenöt sarokra volt a Lavalleja utcától, a La Bajada kerületben, Rosario délkeleti részén, ahol a Messi család lakott. Anyjuk és nagyanyjuk kísérte a fiúkat. Mindketten a kis lelátóról nézték az idősebbek meccseit, míg a kicsi, Pulga vagy Piqui dekázott, és úgy találta ki a cseleit, akárcsak Leonardo da Vinci a csodás találmányait. És közben hatalmas gólokat lőtt – a falnak.

Egyik alkalommal az öreg Salvador Ricardo Aparicio, a legfiatalabbak edzője a klubnál, megkérdezte az asszonyokat, Leóra mutatva: „Kölcsönadják?” Anya és nagyanya az öregre pillantott, és megértették, hogy az nem viccel, valóban hiányzik neki még egy srác a Leónál egy évvel idősebb, 86-os születésűek meccséhez. Megígérte, hogy azonnal megvigasztalhatják a kiskölyköt, amint először megrúgják, vagy ha eltörik nála a mécses. Azok a pipaszár lábak azonban olyan ritmusban kezdtek el mozogni, hogy lehetetlennek tűnt követni. Azonnal rúgott egy gólt. Aztán még egyet.  Ontotta a gólokat. Az öreg Salvador Ricardónak meg se rezzent az arca, mozdulatlanul állt egy magaslaton, hogy jobban lássa az előadást. Mosolygott. Leo pedig játszott. „Még egészen kicsi volt, és meg se szólalt – mesélte Salvador Ricardo. –  Megállt előttem, rám nézett, de nem kérdezett semmit. Csak nézett. Ha látták volna akkor… Teljesen megdöbbentem, ő volt a legkisebb, mégis kicselezett mindenkit.”

És győzött. Mert ez a sápadt, gesztenyehajú kis vakarcs a legjobban győzni szeretett. Az apja így emlékezett rá: „Kártyáztunk otthon a kisasztalnál, és vigyázni kellett, ha a gyerek veszített, mert iszonyúan begurult, szétszórta a kártyákat, és azzal vége volt a játéknak.” Ellenben, ha nyerésre állt, szemében fellobbant a tűz, mint a karácsonyi kandallóban, felfújta az arcát, és még többet és többet akart. Telhetetlen volt Leo, ahogy a kis herceg nem tudott betelni a naplementével a bolygóján, ahol minden elfért, és semmi sem volt felesleges. Leo megnézhetett negyvenhat naplementét és végtelen számú kövér, tejszínhabos bárányfelhőt; egész világa elfért a labdában, mely engedelmesen simult gyenge bokájához. Cintia Arrellanónak, aki szomszédja és osztálytársa volt, elmesélte a cseleit, cserébe azért, hogy a lány megírja a számtan- vagy néha a földrajzleckéjét. Mesélt a pályáról, ahol a Grandoli gyerekcsapatában játszott, hogy valamikor majd nagy futballista legyen, és mesélt a nagyfiúkról, akik estek-keltek, hogy elvegyék a labdát ettől az ördögfiókától, aki felbukkant és eltűnt, majd újra ott termett, hogy lőjön egy gólt, majd még egyet. Így volt ez szinte minden délután, míg le nem ment a nap, és Celia mama haza nem hívta: elég volt már a labdázásból!

A kölyök Leo Messinek a vérében volt a futball, és fékezhetetlen fantáziával találta ki az elképesztő cseleket, mozdulatokat, a tanulásban azonban nem jeleskedett. A tanárnői mind egyetértenek: átlagos, bukdácsoló gyerek volt, soha nem kápráztatta el őket, amikor kihívták felelni. „A négyes számú tanteremben a fal mellett ült, a harmadik vagy negyedik sorban; ha szólítottuk, összehúzta magát, nagyon félénk volt, egyszóval… nem nagyon akart részt venni az órákon. A tekintete… az viszont igazán jó emberre vallott”, mesélte egyik tanárnője a 66-os számú Las Heras iskolából. De a tanárai azt is elmesélték, mennyire szerették lopva figyelni azt a kis nadrágba bújt békát, aki egyfolytában cselezett, minden izmos lábat átugrott, és elképzelhetetlen gólokat lőtt. „Emlékszem, ahogy az udvaron hol az egyik, hol a másik lábával csinálta meg a rabonát, és közben mindenki buzdította. Nem volt kiközösített gyerek; épp ellenkezőleg, nagyon is szerették.” Andrea Sosa matematika- és fizikatanárnő pedig így emlékezett vissza az ötödikes-hatodikos Leo Messire: „Lenyűgözött, hogy egy ilyen kicsi gyerek, mert tényleg nagyon alacsony volt a többiekhez képest, ennyire jól játsszon; örökre belém vésődött az a kép.”

Viviana Kosciuk, a fiú ötödikes irodalom és történelem tanárnője is lelkesen mesélt róla: „A szünetekben azzal szórakoztatta a többieket, hogy elkezdett dekázni valamilyen tárggyal: egy üveggel, egy papírgalacsinnal… Aztán persze a többiek is próbálkoztak vele, úgyhogy nagyon nehéz volt beterelni őket az osztályterembe.” Viviana szeretett programokat szervezni a gyerekeknek, fontos volt számára a közösségi szellem kialakítása, és egyszer ő maga összeállított egy focicsapatot, amelyhez már csak egy játékos hiányzott, mire beajánlották neki ezt a félénk, de szikrázó szemű és örökmozgó egérkét. „Részt vettünk egy bajnokságban. Nagyon kicsi volt, de már akkor is úgy játszott, mint most. Azokkal a piruettekkel. Tudom, hogy nem így mondják, de én nem nagyon értek a focihoz. Elkísért a férjem és a lányom, mindketten el voltak ájulva tőle. Veretlenül jutottunk a döntőbe, és végül meg is nyertük a kupát. Ő pedig büszke volt, hogy olyan remekül képviselte az iskoláját a csapattársaival és barátaival együtt.”

Celia Arrellano Leo padtársa volt, osztoztak örömben és bánatban. Aztán egyszer csak egy bárányfelhő felrobbant az udvar közepén. A labda továbbra is lábról lábra járt, de a kis Messi ereiben minden magyarázat nélkül szétáradt a mágia. „A pályán kinyílt, mint egy virág. Ő volt »a kicsi«, aki megállás nélkül szalad. A nagyobbakkal játszott, a testvéreivel meg a barátaival, akik öt-hat évvel idősebbek voltak nála, nagydarab fiúkkal, akik nekimentek, ő elesett, de mindig felállt és játszott tovább.”

Azt mondja a kis herceg: A nagyok semmit sem értenek meg maguktól, a gyerekek pedig belefáradnak, hogy örökös-örökké magyarázgassanak nekik{1}.

Kissrácként ő is sokszor érezte magát így. Körbenézett, nyújtogatta a nyakát, lábujjhegyre állt, és csak erősködött, erősködött, erősködött… hogy ő meg a labdája. Így ment ez sok-sok éven át. A szikrázó szemű kis herceg titka ez volt: gyereknek maradni, míg mi, a többiek mind felnövünk.

Celia, gyerekkori barátnője, büszkén meséli, hogyan vitatkoztak a kerület nagyfiúi a bilifrizurás, géppuskalábú kisfiú miatt: „Azért vitatkoztak, mert mindenki az ő csapatában akart játszani, és összevesztek rajta, hogy kivel legyen. Kiszámolóval döntöttek, de még azon is összeszólalkoztak. Mindenki Messivel akart egy csapatban lenni.” Celia a labda kis hercegének személyiségéről is mesélt, arról, hogy mi mindent csinált, hogy olyan volt, mint egy kis Pán Péter, hogy milyenek voltak a reggelek az iskolában, egy olyan hús-vér ember bizonytalanságairól, aki egy nap a futball királyává vált. A barátjáról. „Nagyon tartózkodó volt mindenkivel, de velem sokat beszélt. Szeretett otthon lenni, és csak focizni mozdult ki. Az volt az egyetlen dolog, amit szeretett, a foci. Ha felrúgták és elesett, ő is sírt, mint a többi gyerek, de rögtön fel is állt, és futott tovább. Egy nap azt kiáltották neki, Piqui, aztán rajta ragadt ez a becenév. Az iskolában nagyon lusta volt, de azért elboldogult. Mindig a vonalzóra írtam neki a puskát.”

Wálter Barrera, egy másik gyerekkori barát, ezernyi csatát vívott meg Leóval, a telefonpóznákat vadnyugati erődöknek képzelték, a KRESZ-táblákat meg alvó őrszemeknek. A közeli laktanyában bolondoztak és rohangáltak. Egy hosszú, széles pálya is tartozott a régi laktanyához, dús füve olyan zöld volt, akár a Wembley gyepszőnyege, legalábbis a két jó barátnak úgy tűnt, mikor dobogó szívvel, a kerítés alatt átmászva szöktek be a pályára. „Lyukat vágtunk a kerítésbe, hogy játszhassunk, párszor kikergetett minket egy katona, mert tilos volt oda bemenni. Egyszerűen tökéletes volt az a pálya a focihoz, hihetetlen volt a gyep, hiszen soha senki nem taposott rajta, csodásan lehetett játszani rajta. Néha megleptek minket, amikor nagyon belemerültünk a játékba, és bevittek a fogdába. Persze semmi nem történt, bevittek, aztán kiengedtek; csak meg akartak ijeszteni minket.” Wálter Barrera mosolya olyan volt, mint a méz: így csak akkor néz az ember, amikor a legszebb emlékeit idézi fel. Gyermekkora tele volt ilyen gyönyörű emlékekkel, s legtöbbjükben Leo Messi volt a főszereplő. „Csodálatos volt Lionelt a labdával látni, soha egy pillanatra sem vált meg tőle. Mondtuk is a fiúkkal: »Nézzétek Leót, el nem ereszti a kezéből.«” Mert a kis Leo félre tudott tenni egy könyvet, és azonnal meg is feledkezett róla, de régi barátjától, második „énjétől”, a labdától soha nem vált volna meg. Ahogy a kis herceg mondja: Jó az embernek, ha volt egy barátja, még ha rövidesen meg is kell halnia. Ez az összevissza rugdosott és dédelgetett labda társa lett az álmodozások pillanataiban. Ez az állandó bajtárs volt az, aki egyszer azt súgta a rosariói kis herceg fülébe, hogy örökre vele marad, akkor is, ha szürke felhők takarják el az eget, vagy ha egyetlen csillagot sem látni rajta, és közben a fiú, akár egy kis hamelni patkányfogó, sípjával a gól himnuszát komponálhatja.

Wálter ekképp emlékszik vissza Leóra: „Mindig így játszik, nem is tudom… nem tudják lefogni, te is láttad, hogyan mozog… Leónak mindig is ilyen jellegzetes volt a játéka, mindig megcsinálta a cselt, mindig vállalta, hogy egy az egyben megpróbálja kicselezni a védőt, nem alibizett, mindig felszívta magát… mert ha veszít, akkor… nagyon nem szeret veszíteni, én már csak tudom, mert sokszor játszottam vele… egyszerűen nem szeret alulmaradni. Ez persze rendben van. Ilyen a hozzáállása, a győzelem élteti.”

Győzni, győzni, futni, cselezni, eldugni a labdát, hogy ott bukkanjon újra elő, ahol senki nem számít rá, amikor csak ez a vékony lábú, felfoghatatlan gyorsaságú kis hiúz úgy akarja. Leo olyan gyors volt, hogy észre se vették, és már el is futott mellettük; a kispadon ülők is csak lestek, leesett állal és kerekre nyílt szemmel.

A Rosario délkeleti részén lévő La Bajada nevű szerény munkásnegyed kezdett büszke lenni rá: van itt egy kiskölyök, nem nagyobb egy bolhánál, aki gyors, mint a szél, és egy üstökös könnyedségével ugrálja át az izmos, durva lábakat. „Messi kedvenc helye egy kis földes focipálya volt. Ott töltötte minden idejét, és mutogatta, milyen ügyes. Soha nem felejtem el, ahogy futott a labdával, a csapattársai meg mind utána. Látszott rajta, hogy mennyire élvezi.” Ezt egyik tanító nénije, Diana Ferreto mesélte, a szép emlékektől lángra gyúlt tekintettel. Nem győz áradozni arról a kisfiúról: „Ügyes volt, bámulatosan kezelte a labdát, de egyúttal gyors is, nagyon gyors. Egészen kicsi volt… annyira kicsi, de hihetetlenül gyorslábú.”

Múlékony a virágom – gondolta a kis herceg –, s mindössze négy tüskéje van, hogy a világtól védekezzék! A virág azonban mit sem változott, nyugalmat árasztva élt át minden pillanatot, a természet minden cseppjét.

A fiúk pedig a La Bajada negyedből, az Abanderado Grandoli csapatából vagy a 66-os számú Las Heras iskolából fázós hangyákként húzódtak össze, hogy focival melegítsék fel a barátság szellemét. Leo Messi, aki szinte repült a bokájához simuló labdával, vidámságot öntött mindenkibe; mert az alázatosak földjén a gól a legnagyobb kincs, a fény, amely mindent megvilágít, és messzire kergeti a bánatot. Diana Ferreto szerint: „Messi mindent megosztott a társaival, mindig meg lehetett találni, ha segítségre volt szükség; ezt sugallja most is a személyisége, a tekintete.” Az argentin földet érő sorscsapások által megedzett tanárnő teljes bizonyossággal állítja: „Emlékszem a gyerekre, aki akkor volt, és látom a férfit, aki lett belőle: most is ugyanolyan a tekintete. Egy jó emberé. Én ezt látom benne. Igen, megőrzött valami nagyon fontosat: egy jó ember tekintetét. A barátai is ezt érezték, amikor kicsik voltak. Ezért követték.”

A barátság szelleme, a hűséges karok, a bajtársi lábak mind egy, nevetéssel és élettel teli építmény cölöpjeit alkották. A futball, amit abban a szegény rosariói negyedben szinte harapni lehetett, nem egyetlen rózsára, inkább egy rózsakertre hasonlított, melyre egy kis ember hatalmas árnyéka vetült, kinek szeme tengernyi élettel volt teli. „Szerintem a focihoz az ügyességen kívül a megfelelő személyiség is nagyon fontos. Ez mindennek az alapja. Emiatt jutott olyan messzire Leo Messi. Ez az, amit leginkább értékelek benne. Remélem, soha nem fogja elveszíteni, mint tanárnő kívánom ezt.”

Azt mondja a kis herceg: jól csak a szívével lát az ember. Ami igazán lényeges, az a szemnek láthatatlan.

Ennek a szél borzolta hajú kisfiúnak a szíve mindig is nagy volt és makacs: csakis a focit látta, a labdáját, amiért megküzdött volna bármivel, legyen az magas falú vár vagy legyenek mérges óriások, légkalapács méretű lábak, akár báránybőrbe bújt ellenségek is; a kis Messi gyerek összeszorított foggal küzdött le mindenkit. Nincs más, csak ő és a labda. Ő és a foci.

Mónica Dómina, egy másik tanárnője így látta őt: „Felfigyeltem rá, milyen pici és édes, kicsit szőkés hajú, a szemében csibészség csillogott; nem emlékszem egyetlen csínytevésére sem, de a szemében látni lehetett, ez a fiú véghezviszi, amit akar.” Ami persze mindig is a foci volt. „Korán feltűnt, hogy más, mint a többiek. A szenvedély miatt volt. Egyértelműen focistának született. Mikor megszólalt a szünetet jelző csengő, ő azonnal felpattant, kivágta az ajtót, és úgy viharzott ki a sportpályára, akár egy üstökös.” Mónica szerint érthető is volt ez a fajta nyugtalanság, hiszen az osztályban ő csak egy volt a tucatnyi ugyanolyan gyerek között, a homokos pályán ellenben nem akadt párja. „Persze, a többiek már várták, megölelték, hívták játszani. Látszott, hogy csodálják, hisz ő sziporkázott leginkább a szünetekben. Az egész pályán végigvezette a labdát, és senki nem tudta elvenni tőle; bár csak bolhányi volt, szinte játék baba; élvezte a játékot ő is, mások is. A tanári karból mind próbáltunk segíteni neki. Mert lett volna esze, csak ő nem akart tanulni. Mert más érdekelte. Nem az irodalom, a matek vagy a történelem. Őt csakis a labda vonzotta.”

Azt mondja a kis herceg: A csillagok az enyémek, mert soha senki előttem nem álmodott azzal, hogy birtokolja őket.

Leo Messi azzal álmodott, hogy a futball királya lesz, de nem mesélte el senkinek; maga akart megérinteni minden csillagot, felkapta hát a labdáját, és nekiindult, számolatlanul simította végig a bőrfocikat: barátai voltak ők, álombeli pajtásai, társai az ábrándozásokban; cselezve hagyott nyomot a végtelenségig. Mindenki láthatja. Azt is mondja Mónica: „Ő nem akar bizonyítani az embereknek. Csak felmegy a pályára, és kész. Nem érdekli, hogy nézik-e. Ő csak játszik, élvezettel. Ez az élete. Leo már csak ilyen. Mindig is ilyen volt.”

A legelső interjút – amely Argentínában és egész biztos Spanyolországban is megjelent – a híres hetilap, az El Gráfico készítette vele. Ők fedezték fel és tárták a világ elé ezt a cingár srácot, akinek a hajszíne egy falu tetőcserepeire emlékeztetett. Még csak tizenhárom éves volt, de már érezni lehetett az eltökéltségét. És azt, hogy kemény, mint az acél: „Sokat sírtam, amikor eljöttem. Nehéz volt otthagyni a rokonokat és barátokat. De tudtam, hogy majd egyre jobb lesz. Szerencsére, mivel a közvetlen családom velem volt, könnyebben ment a beilleszkedés”, mesélte Lionel.

{1} A kis hercegből vett idézeteket Rónay György fordította.