Tom Harper

Orpheusz alászállt

Ventus Libro Kiadó

Tartalom

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

TIZENKILENC

HÚSZ

HUSZONEGY

HUSZONKETTŐ

HUSZONHÁROM

HUSZONNÉGY

HUSZONÖT

HUSZONHAT

HUSZONHÉT

HUSZONNYOLC

HUSZONKILENC

HARMINC

HARMINCEGY

HARMINCKETTŐ

HARMINCHÁROM

HARMINCNÉGY

HARMINCÖT

HARMINCHAT

HARMINCHÉT

HARMINCNYOLC

HARMINCKILENC

NEGYVEN

NEGYVENEGY

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Matthew-nak
Szépség és Igazság

„Aki eszénél van, sohasem fog bátorságot venni magának arra, hogy a gyarló nyelv formájába öltöztesse, amit szellemével megfogott, s még kevésbé abba a merev formájába, amely az írásba rögzített nyelv tulajdonsága.”

Platón: 7. levél{1}

Képzeld el a helyzetünket valahogy így.

Van egy barlang. Emberek vannak benne, lábuknál és nyakuknál megbéklyózva, hogy egy helyen kell ülniük, és csak előrenézhetnek. A hátuk mögül, föntről, lobogó tűz világít, amely előtt bábukat táncoltatnak. A béklyózottak csak az árnyakat látják, amelyeket a tűz a barlang szemközti falára vetít.

Gyerekségüktől fogva így vannak megbéklyózva, és az árnyékokat gondolják valóságnak. Nem is sejthetik, hogy más is igaz lehet.

Most azt képzeld el, hogy valamelyik letörné láncait, és megszökne.

Nem szükséges elképzelnem a barlangot; benne vagyok. Itt nincs tűz, nincs nap, és egyedül az elmém vet árnyékokat.

A kemény padló horzsolja a csontjaimat, egy sziklabütyök a koponyámba váj. De a fájdalom idővel elmúlik. A szikla magába zár, testem melege beleolvaszt a kőbe.

Lementem…

A költők áradoznak a sír hallgatásáról. Most, hogy itt vagyok, meg kell állapítanom, a költőket igencsak félretájékoztatták. Itt semmi sem hallgat. Víz csepeg, ütemesen, mint a szívdobogás. Fülemben zúg a szikla sziszegése, a tengelyén elforduló Föld melódiája.

A sötétség különös látást ad. Nem látom a kezemet az arcom előtt, de kileshetek a világ peremén, és láthatom a terek kapcsolatait. Meríthetek az időbuborékokból, görbíthetem őket erre-arra, hogy megnézzem, miként verik vissza a fényt.

Lementem…

Látom egy ragyogó tálban az aranyozott várost, a büszke templomokat az Akropolisz magas szikláján. A városfalakon túl, a kikötőben van egy fából ácsolt, élénkvörös szemű hajó és egy rozsdától megvakult vashajó. A vashajónak nincsen vitorlája. Az a holtak hajója.

Hallom a csendet, és átlátok a sötétségen. Ébren vagyok, és álmodom. Halott vagyok, és még sosem voltam ennyire élő.

A szikkadt levegőben megcsap az érett füge valószínűtlen illata. Közel lehet az istennő.

Lementem Peiraiuszba. Olyan tisztán látom, mintha tegnap történt volna.

EGY

„Negyven éven alul senkinek se lehessen sehova semmi körülmények között elutaznia.”

Platón: Törvények{2}

Athén, Kr. e. 389

Tegnap lementem Peiraiuszba Glaukónnal, a fivéremmel. Mondtam neki, hogy ne vesztegesse az idejét, de ő nem tágított.

Fuvolák búcsúztattak hajnalban. Éppen véget értek a legjobb mulatságok: a zenészek eljátszottak egy utolsó dalt, miközben a fáradt vendégek felöltöztek, és kivonszolták magukat az utcára. Eső kóstolgatta a levegőt, mozdulatlan, sötét felhő telepedett a világ legnagyszerűbb városára.

Megálltam a keleti kapunál, hogy még egyszer visszanézzek. A polgári Athén már a hátát fordította felém: az agora, a bíróságok, a Népgyűlés háza és a börtönök elrejtőztek az Akropolisz mögött. Csak a város fölött lebegő Parthenón látszott, egy márványfantom a felhők között.

Egy pillanatra gyönyörűséges melankólia mosta el az aggodalmaimat. Néma imát mondtam, és igyekeztem megragadni a pillanatot, hogy magammal vigyem az utazásra.

– Jól nézd meg – tanácsolta Glaukón. – Hiányozni fog, ha már nem leszel itt.

Elfordultam. A kapuból háromlábnyi falloszt meresztő, kétlábnyi isten vigyorgott rám. Glaukón a tenyerébe köpött, és megérintette a herma fényesre koptatott fütykösét, hogy szerencsét hozzon.

– Ő legalább örül, hogy elmész.

A homlokomat ráncoltam. Bosszantott, hogy Glaukón elrontotta egy silány tréfával a pillanatot. Glaukón arca megnyúlt, bántotta a sértődöttségem. Szakadék nyílt meg közöttünk.

Túl a kapun hosszú, egyenes út vezet Peiraiuszba a falak között, veteményesek és sírok senki földje. Ha itt járok, börtönudvarra kell gondolnom, főleg azokon a napokon, amikor hóhérok dolgoznak az északi falon kívül, és elítéltek sikoltozása követ a tengerig. De ilyen korán még alszanak a hóhérok, és úgyszólván senki sem jár erre, csak a távolban imbolyog néhány utastárs árnya.

Magányos út volt, de ha bujkáltak is tolvajok és rablók a sírok között, minket békén hagytak. Az Ariszteidészek mindig is termetesek voltak. Még most, innen s túl a negyvenen is látni Glaukónban a háborús hős, bennem meg a birkózó árnyát. Polüdeukész és Kasztór, ahogy Szókratész hívott minket, az isteni fivérek, az ökölvívó és a lovas. A legjobb tanítványai.

Mellkasomon megfeszült egy izom, mint mindig, ha rá gondolok. Tíz éve már annak az esztelen halálnak, de még mindig elakad tőle a lélegzetem. Athén azóta üres, rég el kellett volna jönnöm. Csak a bátorság hiányzott.

Glaukón az égre tekintett. – Vihar jöhet. Nem megfelelő nap a tengerre szálláshoz.

Szaporábban lépkedtem. Már harmadik napja álmodtam ugyanazt: fuldoklom, beszippant a semmi, amelyből még a sikolyaim sem szökhetnek ki.

Nem akarok elmenni erre az útra.

* * *

Az athéniak sosem fértek össze a világgal. Mi kivételesek vagyunk, csak egymás között érezzük jól magunkat. A birodalomépítés is önimádat: mintha arra kényszerítenénk a világot, hogy jobban hasonlítson hozzánk. Miközben karnyújtásnyira tartjuk magunktól.

Ennek a karnak a vége Peiraiusz, az athéni kéz, amely megálljt parancsol a világnak, esetleg az üdvözlésével kísérletezik. Van itt mindenféle nép: szélsebesen karattyoló, sötét bőrű karthágóiak; csalafinta, sajtszagú szicíliaiak; medvetermetű gyarmatosok a Fekete-tengertől, és egyiptomiak, akik úgy tudnak nézni, mint maga az örökkévalóság, akkor is, ha három rézpénzt akarnak lealkudni egy vég szövet árából. Tyúkok csipegetik a városba feldöcögő gabonás társzekerekről lehullott szemet, két oboloszt érő szajhák próbálják elterelni a férfiak figyelmét a munkáról. Néhányan még Glaukónt és engem is megkörnyékeztek volna. Korom ellenére is elvörösödtem, és azt se tudtam, hová nézzek.

– Talán megnyugtatná az idegeidet – vélte Glaukón. – Máris tengeribetegnek látszol.

Nem tagadhattam. Az idegen szagok között is éreztem a tenger keserű aromáját. Felfordult tőle a gyomrom. Megint azt kívántam, bár itthon maradhatnék.

Kezem a derekamra csúszott, megérintette az erszényt, amelyben Agathón levelét őriztem. Nem maradhatok.

Mentünk tovább, el az emporion{3} és a trák Bendisz istennő szentélye mellett. Üszkös pálcák mutatták az éjszakai fáklyás felvonulás nyomát; utcaseprők takarították el a hervadt virágfüzéreket és a törött cserepet, az istennő ünnepének hulladékát.

És utána ott volt a kikötő.

Feltételezem, hogy aki a tengerre néz, a lehetőségei tükrét látja: a kereskedő a hasznot, a tengernagy a dicsőséget, a hérosz a kalandot. Nekem fekete száj volt, feneketlen és irdatlan. Az öbölben szorosan álltak a hajók, mint a fogak; a cölöpökre sárga tajték és szenny tapadt, mint a nyál. De a víz volt a legrosszabb. Semmiből jött hullámai megnyíltak előttem, és beszippantottak a rémálmomba. Alattam hullámzott a föld, arcomon kiütött a verejték.

Glaukón megragadta a karomat. – Rosszul vagy?

Leintettem, és erővel eltéptem a gondolataimat a víztől. Megláttam az oszlopsor mögött Aphrodité templomának háromszögű csúcsát.

– Arra gondoltam, indulás előtt talán imádkoznom kellene az istennőhöz.

Nem hitt nekem. – Delphoi nem volt elég? És a kos, amelyet tegnap áldoztunk Poszeidónnak?

Nem felejtettem el az állat bólogatását, ahogy vizet hintettem a fejére; a pap késének sápadt csillogását, a tálba zúduló vért és a beleket, amelyek úgy rángtak, mint egy halom angolna.

– A pap azt mondta, hogy az előjelek jók – emlékeztetett Glaukón. De megrándult a szája, miközben mondta. – Ha nem tetszik a jóslat, talán maradnod kellene.

Megkockáztattam egy újabb pillantást a kikötőre. A látomás elenyészett, már csak hajók voltak ott.

– Gyerünk.

Hajóm a szicíliai dokkokban horgonyzott, az öböl keleti részén, a kikötő legforgalmasabb részében. Figyelte közeledésemet két vörös szemével, amelyeket a merülési vonal fölé festettek az orrára, miközben a rabszolgák olajos amforákkal töltötték a gyomrát. A palló mellett őrizetlen poggyászhalom várakozott a rakparton.

Glaukón felmérte a poggyászt, amelyet társzekér hozott le tegnap. – Ez mind a tied?

– Leginkább könyvek.

– Nem sokat fogsz látni Itáliából, ha a tekercseket szántod az orroddal. Nem próbáltam elmagyarázni. Glaukón szereti a tanulást, de egyetlen étkezést sem hagyna ki miatta.

– Szókratészt sosem láttad könyvvel – makacskodott Glaukón.

– Én nem vagyok Szókratész.

– Ő nem hagyta volna el a várost. – A megjegyzésnek éle volt, és Glaukón tudatosan vágott meg vele. – sosem mozdult ki, leszámítva a katonai szolgálatot. Athén volt a mindene.

– Én nem ő vagyok – ismételtem.

– Biztos vagy benne, hogy a helyes dolgot cselekszed?

– Attól függ, hogyan határozod meg a helyes dolgot.

Elhallgattam, mert mögöttem futó lábak dobogtak. Olyan erővel rántották meg a köpenyemet, hogy kis híján elestem. Lihegő rabszolga bámult föl ránk. Ingén a felhős nap ellenére is átütött az izzadság.

– Philébosz azt akarja, hogy várd meg – mondta arcátlanul.

– Hol van?

A rabszolga az oszlopsor melletti sokaságra mutatott. A pallóra sandítottam. Inkább a rettegés a tengertől, csak elkerülhessek egy olyan embert, mint Philébosz. De már láttam is pocakos alakját, ahogy a botjára támaszkodva löki magát előre. Göndör fehér haján ferdére csúszott a csapzott virágfüzér, arcát borseprő mocskolta, mintha valaki pofon ütötte volna. Valamelyik lakomáról jöhetett.

Üdvözölt, ahogy közelebb ért hozzánk.

– Arisztón fiai! Tudtam, hogy ti vagytok! – Tüntetően megszemlélte a poggyászt, majd a hajót, végül visszatért a tekintete hozzánk. – Mentek valahova? Úgy látom, útra készültök.

– Én maradok. – Glaukón engesztelhetetlenül bólintott felém. – Ő megy.

– Hová?

– Itáliába.

Philébosz cuppantott. – Hát persze! Az étel, a fiúk – mire visszajössz, kétszer annyira férfi leszel, mint most! – Hasba bökött az ujjával. – Csak aztán vigyázz, hogy mit veszel a szádba!

Megborzongtam, de Philébosz nem vette észre. Ugráló tekintete most a vállam fölött talált valamit. Nehézkesen el kellett fordulnom, hogy lássam. Jóképű, ápolt sörényű, magas férfi vonult fölfelé a pallón, hanyagul a fél vállára borított himatiónban. Teherhordók csapata cipelte utána a rengeteg poggyászt, veszélyesen imbolyogva a deszkákon.

Philébosz mélyen ülő szeme kikerekedett. – Ez Euphémosz! – közölte velünk. – A filozófus! – Horkantott. – Még több poggyásza van, mint neked! Ekkorra súllyal a hajótok már a kikötőben felborul!

Émelyegtem. – Euphémosz nem filozófus – mondtam. – Ő szofista.

– Gondolkodó. – Philébosz megkocogtatta a halántékát. – Derék, hasznos ember. Nem olyan, mint öreg barátod, Szókratész a cserebogár halhatatlanságával, meg hasonlók. Euphémosz taníthatott volna neki egy s mást. Mire Itáliába érsz, annyira tele leszel tudással, hogy alig marad benned hely az ételnek.

A rakpart szélén állt: könnyű lett volna belelökni a vízbe. Elkapni a botját, megcsavarni, és máris a kacsakagylókat nyalhatta volna a hajó oldalán. Megfogtam Glaukón karját, mert hátha ő is ugyanezt gondolja. Tőlem eltérően meg is tehette volna.

– Legalább jó sokat társaloghatsz az úton – mondta Glaukón komoly arccal, de nem méltányoltam a tréfát. Az utazástól egy Euphémosz-féle ember társaságában még jobban borzadtam, mint a magányos utazástól.

Biztos vagy benne, hogy a helyes dolgot cselekszed? A kérdést megkerülni könnyű; válaszolni rá, még mindazzal a bölcsességgel is, amelyre Szókratész tanított, lehetetlen. Ezért kellett elmennem.

Olyan dolgoktól tehát, melyekről nem tudom, nem éppen jók-e, sohasem fogok jobban félni és óvakodni, mint olyanoktól, amelyekről biztosan tudom, hogy rosszak,{4}  mondta. Egy hónappal később kiitta a bürökpoharat.

Gorombán hasba böktek, amitől visszazökkentem a rakpartra.

– Álmodozunk, hm? Fogadnék, máris a gyönyörűségekről.

– Egy barátommal találkozom.

Trágár kacsintás. – Hát persze! – Majdnem kétrét görnyedt a saját szellemességétől. – Bár veled mehetnék!

Megcsapta a rabszolgát a botjával, mint egy kecskepásztor, azután megfordította a pálcát, és belökdöste magát a tömegbe. Glaukón haragosan bámult utána.

– Gondolom, nincs már több hely a hajódon?

Tapintatos jóváhagyás volt. Hálásan néztem rá, de még mindig láttam a tekintetében a leplezetlen kételyt. Lesütötte a szemét.

– Óvatos légy. Itália veszélyes hely. A partoktól beljebb nincs más, csak a vadon és a barbárok. Nem leszek ott, hogy vigyázzak rád.

Összeölelkeztünk. Abban a pillanatban, ahogy megérintettem, valami belém nyilallt: nem a távozás jóleső melankóliája, hanem valami keserű és visszavonhatatlan. Olyan hosszasan szorítottam magamhoz, ahogy csak tehettem.

Amikor elhúzódtam tőle, a markomba nyomott egy fénylő, zöld kavicsot, amelyet simára csiszolt a tenger.

– Hajótörő kő. Ha a hajó elsüllyed, csak kapaszkodj bele, és visszarepít a partra. Így mondják.

Úgy fogtam a kavicsot, mint a lant pengetőjét. Természetesen tudtam, hogy ez csak babona, de túlérzékeny voltam azon a reggelen. Szinte éreztem a kavicsban a mágia rezgését, mint a megpendített húr borzongását.

– Honnan szerezted?

– Egy vándor adta el nekem. Egy Orpheusz-pap. – Zavartan fölnevetett. – sosem lehet tudni.

– Remélem, nem lesz szükségem rá.

– Hát persze. Járj szerencsével. És jobb emberként gyere vissza.

Ahogy a hajóra léptem, kétszeres erővel tért vissza a hányinger. Úgy rémlett, a fedélzet bukdácsol, mint a palack a vízben, holott a hajó meg sem mozdult a horgonyon. Ez nem ígért jót. Megragadtam a palánkot, lebámultam a rakpartra, kerestem Glaukónt és a megnyugvást. De Glaukón elment.

Valami megütötte hátulról a lábikrámat, amitől majdnem kiestem a hajóból. Egy dühös teherhordó káromkodott, hogy táguljak az útjából; egy amfora kis híján összezúzta a lábam nagyujját. Fájó lábbal araszoltam hátrafelé, el a kabin mellett. Reszkettem. Leültem a deszkára, és vártam, hogy enyhüljön a rémületem.

Biztos vagy benne, hogy a helyes dolgot cselekszed?

Az erszényembe nyúltam, és előhúztam a levelet. A legénységet túlságosan elfoglalta a készülődés a kifutáshoz, hogy rám figyeljenek. A szofista Euphémosz eltűnt a kabinban.

Széthajtogattam az ellapult tekercset, noha olyan sokszor elolvastam, hogy már kívülről tudtam.

SOK DOLGOT TANULTAM MEG, AMELYEKET NEM ÍRHATOK LE EBBEN A LEVÉLBEN; VANNAK KÖZTÜK OLYANOK, AMELYEK ÁMULATBA EJTENEK MAJD. ITÁLIA KÜLÖNÖS HELY, TELE CSODÁKKAL ÉS VESZÉLYEKKEL. ITT SENKI SINCSEN, AKIRE RÁBÍZNÁM EZEKET A TITKOKAT.

Ezredszer tettem föl magamnak a kérdést: miféle titkokat?

A rakomány a helyére került, a köteleket meghúzták. A nap járta tovább az útját a világ körül. Délutáni szellő érkezett a hegyekből, ostorként pattogtatta a köteleket, ám a fellegek maradtak. Kint, a nyílt tengeren elválaszthatatlanul olvadt össze a víz az éggel.

A dereglyét, amely kivontatott az öbölből, nem lehetett látni a fedélzetről, így olyan volt, mintha a hajónk a saját akaratából mozogna, evezők vagy vitorlák nélkül. A szárazföldről Themisztoklész sírjának fehér tornya figyelte, ahogy távozunk.

Megadtam magamat a tengernek.

KETTŐ

Berlin, napjainkban

Lassan kezdődött, a cintányér hangjával, amely olyan volt, mint a fülben rekedt víz percegése. A karcos hang észrevehetetlenül emelkedett ki a klub lármájából. Átjárta a tömeget, elnémította a beszélgetéseket, beterítette őket a csend hordalékával. A hallgatóság az elsötétített színpad felé fordult.

A dob rákezdte. Lassan, percenként negyven ütéssel, az alvó szív ütemére. A szorosan álló emberek a dobogó felé húzódtak, hogy közelebb legyenek a muzsikához. A klub egyetlen organizmussá változott, amely a dob lüktetésére lélegzett.

Jonah a foga közé harapta a pengetőt, és átadta magát a ritmusnak. Bal kezének ujjai felcsúsztak a gitár nyakán, és megállapodtak az akkordon. A zene, mint egy vektor, Jonah felé irányította a tömeg energiáját, hogy ő a húrokon át visszaadhassa az embereknek.

Bekapcsolódott a basszus: először együtt szólt a dobbal, majd később lassan húzni kezdte maga után. Jonah kivette a szájából a pengetőt, a húrok fölé tartotta. Behunyta a szemét. Nem kellett számolnia az időt, tudta, mi következik.

Az ütem szaporább lett, az alvó pulzus felébredt. A szintetizátor szórta az üvegporként csillogó hangokat. Fénykévék kergetőztek a tömeg fölött. Egy keskeny arcú, vékony lány, aki homlokszalaggal fogta hátra hosszú haját, fennakadt a holdsugáron. Fejét hátraszegte, szája nyitva volt, teste tökéletesen egy ütemre mozgott a zenével. Egy ütemre Jonah-val.

Lilyre gondolt. Még egy nap…

Lefogta az első akkordot. A színpad kigyúlt a fényben.

Sibari, Olaszország, 24 órával később

Az udvar kigyúlt a biztonsági lámpák fényében, amikor Lily belépett a kapun. Sietve vágott keresztül a telepen, mert kínosan kiszolgáltatottnak érezte magát a környező sötétségben. Minden oka megvolt itt lenni, mégsem érezte így. Mélyebben az arcába húzta a kalapját.

Felkapaszkodott a lépcsőn, kinyitotta a labor ajtaját. Fontolgatta, hogy elemlámpát hoz, de az gyanút keltett volna. Felkapcsolta a neont. Remélhetőleg a spaletták elég vastagok, hogy ne engedjék ki a fényt.

Én vagyok az ásatás vezetője, emlékeztette magát. Itt én parancsolok. Átment a szobába, ahol a leleteket tárolták, beállította a páncélszekrényen a kombinációt. Az aranylemez, amelyről a restaurátor huszonnégy évszázad sarát tisztította le, fényesen ragyogott a párnáján, és parányi betűkkel hunyorgott Lilyre.

Mögötte reccsent valami. Kevés híján elejtette az aranylemezt. Visszadugta a fiókjába, majd átlesett a laborba. Senki sem volt ott. Csak az ajtó billegett a zsanérjain egy félig megtisztított koponya mellett.

Ez már üldözési mánia.

Erélyesen becsukta az ajtót, ellenőrizte, hogy a helyére került-e a kilincs nyelve, majd ismét elővette a lemezt. A betűk olyan aprók voltak, hogy szabad szemmel alig lehetett olvasni őket. Tollat-papírt keresett, a mikroszkóp alá csúsztatta a lemezt. Az írás hol kidudorodott, hol összezsugorodott, miközben az asszony a mikroszkópot állítgatta. Hirtelen kirajzolódtak a betűk.

Nyelvismerete alapszintű volt – a görögöt meghagyta a többieknek –, de az első sort kívülről tudta.

Írom a szót emlékezetednek színaranyába…

Erről mindig Jonah-ra kellett gondolnia.

{1} Platón 7. levelének részletei Mészáros Tamás fordításában.

{2} A Törvények részletei Kövendi Dénes és Bolonyai Gábor fordításában.

{3} Nemzetközi kereskedőház az ógörög kikötőkben. (A ford.)

{4} Szókratész védőbeszédének részletei Devecseri Gábor fordításában.