Alexander Söderberg

ANDALÚZIAI

SZERETŐ

Libri Kiadó

Budapest

© Alexander Söderberg, 2012

Published by agreement with Salomonsson Agency

Hungarian translation © Tótfalusi István, 2013

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Den andalusiska vännen

Norstedts, Stockholm, 2012

Fordította

Tótfalusi István

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Darida Bence

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borítóterv Café Design, Sánta Dániel

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-425-5

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

Prológus

A nő tekintete a visszapillantó tükör és az út között ugrált. Most épp nem látta a motorkerékpárt. Egy pillanattal előbb még ott magasodott mögöttük, majd újra eltűnt. Ő az autópálya külső sávján hajtott, hogy a mögötte jövő kocsik lehetőleg védelmezzék.

A férfi időnként hátrapillantott, megpróbálta az anyósülésből irányítani őt. A szavait alig értette, csak a pánikot érezte a hangjában.

A motorkerékpár kontúrja felbukkant a remegő tükörben, eltűnt, újra megjelent – közben ide-oda cikázott a mögöttük jövő autók között. A nő kivágódott a bal sávba, és rálépett a gázra. A kocsi reszketett a magas fordulatszámtól. A legnagyobb fokozatra kapcsolt, rosszullét környékezte.

Léghuzatot érzett a lábánál, egy golyó valahol ott fúródott be. A lyuk sivító hangot adott, amely elkeveredett a motor zúgásával, és szinte belémetszett. Nem emlékezett rá, mióta hajtott már, amikor az első golyó eltalálta őket, váratlanul és valószínűtlenül. Látta, hogy a motor vezetője kék sisakot visel sötét ellenzővel, a mögötte ülő pedig ellenző nélküli fekete sisakot. Futólag találkozott a pillantásuk, és ő észrevette az űrt a férfi szemében.

Balról kapták a lövéseket, a hangjuk a semmiből jött, egyre sűrűbben csapódtak be. Úgy hallatszott a kocsiban, mintha valaki egy lánccal csörögne a padlón. Abban a pillanatban sikolyt hallott. Nem tudta eldönteni, hogy ő sikoltott, vagy a mellette ülő. Odapillantott. A férfi arca megváltozott már: az idegesség és a rémület dühbe fordult. Ez látszott is rajta, homloka ráncba szaladt, a két szeme kimeredt, az egyik rángatózott is. Gyorsan néhány számot ütött be a telefonjába, már másodszor az első lövés óta, hallgatta egy ideig a készüléket, aztán letette.

A motor újra nagy sebességgel közeledett, a férfi ráordított, hogy hajtson gyorsabban. De ő már tudta, hogy sem a nagyobb sebesség nem segít rajtuk, sem a társa ordítása. Érezte a riadalom fémes ízét a szájában, a fejében fehér robaj zúgott. A pánik átlépett egy határt, ő már nem is remegett, csak a két karja volt nehéz, mintha ólom húzná le őket. És a legyőzhetetlen ellenség, a motorkerékpár. Villámgyorsan oldalt pillantott, látta, hogy a hátul ülő ráemeli a rövid csövű fegyvert. Ösztönösen lekapta a fejét, a golyók kiröppentek, hallotta a fémlemezbe csapódás visszhangját, a roppanást, ahogy az oldalablak szétreped, és üvegszilánkok záporoznak rá. Mélyen oldalt hajolva vezetett tovább, padlóig nyomott gázpedállal. A kocsi robogott, neki sejtelme sem volt, mi történik előtte. Még annyit látott, hogy a kesztyűtartó nyitva áll, több pisztolytár hever benne, és szomszédja felemeli a fegyverét. Rögtön ezután csattanást hallott, fémen súrlódó fém csikorgását jobb felől, ahogy a leállósávba csúszott kocsijuk a szalagkorlátot érte. Fémes visítás, égés szaga, az autó megbillent.

Felült, elrántotta a kormányt, egyenesbe hozta a kocsit, és visszatért a sávba. Gyors pillantás a válla felett; a motor még mindig kevéssel mögöttük haladt. Utasa káromkodott egyet, és az ablakon át három lövést adott le gyors egymásutánban a motorosokra. A robbanások valószínűtlenül dördültek az autóban, a motor fékezett, és rövidesen eltűnt a látóterükből.

– Mennyire vagyunk még? – kérdezte.

A férfi úgy nézett rá, mint aki nem érti a kérdést, aztán mintha meghallotta volna magában a visszhangját.

– Nem tudom…

Még mindig tövig nyomta a gázt, a sebességmérő mutatója rezgett, a kocsi ide-oda csúszkált a nagy sebességtől. Gyorsan a tükörbe nézett.

– Jönnek megint – mondta.

A férfi megpróbálta letekerni az ablakát, de az nem mozdult, behorpadhatott a szalagkorláton az ajtó. A férfi az ő oldalának támaszkodott, és jobb lábával kirúgta az üveget. Az ablaküveg közepe kiesett az útra. A maradékot kiütögette a pisztolya agyával, és kihajolva a motorra lőtt, amely erre kissé hátrább maradt. A nő átérezte a helyzetük reménytelenségét. A motorkerékpár uralja a sorsukat.

Csend lett, mintha valaki letekerte volna a hangot. Suhantak tovább az autópályán, előrebámultak, igyekeztek megbékülni a feléjük közeledő halál gondolatával. Sápadtan, képtelenül felfogni a pillanat történését. A férfiról lerítt a kimerültség, feje lecsüngött, szemében gyász ült.

– Mondjon már valamit!

A nő szinte kiabált, közben a kormánykereket markolta, az útra meredt, és nem lassított.

A férfi nem felelt, mintha egy súlyos gondolatba mélyedt volna. Aztán feléje fordult.

– Bocsásson meg, Sophie.

Első rész

Stockholm, hat héttel korábban, május

1

Stílusa és megjelenése miatt egyesek azt mondták, nem is úgy néz ki, mint egy ápolónő. Sose tudta, hogy bóknak vegye ezt, vagy kritikának. Hosszú, sötét haja volt és zöld szeme, amely néha azt a benyomást keltette, hogy mindjárt elkacagja magát. Persze nem kacagott, csupán úgy hatott, mintha a szemében bujkáló nevetés vele született volna.

A lépcső megnyikordult a léptei alatt. A ház, a szerény sárga faház 1911-ből rácsos ablakokkal, ragyogó régi parkettával és csinos, bár kissé szűkös kerttel – ez volt az ő helye a földön, már akkor érezte, amikor először meglátta.

A konyhaablak nyitva állt a szélcsendes tavaszi estében. A beáradó levegő inkább nyárra, mintsem tavaszra vallott. A nyár igazában még néhány héttel odébb volt, de a meleg korán beköszöntött, és nem enyhült. Mozdulatlanul nehezedett rá mindenre. Hálás volt ezért, szüksége volt rá, örült, hogy kitárhat ajtót és ablakot, és szabadon mozoghat a kint és bent között.

Moped hangja jött messziről, rigó dalolt az egyik fán, és más madarak is, amelyeknek nem tudta a nevét.

Sophie elővette a porcelánt, és megterített az asztalon két személyre a legszebb tányérokkal, a legfinomabb evőeszközökkel és a legkarcsúbb poharakkal, tőle telhetőleg elkerült mindent, ami hétköznapi. Tudta, hogy egyedül fog vacsorázni, mert Albert csak akkor eszik, ha éhes, és ez ritkán fordul elő velük egyszerre. Épp a fiú léptei hangzottak a lépcsőn, gyors edzőcipők vén tölgylapokon, könnyeden és mégis keményen – a fiú nem törődött a zajjal, amit csapni szokott. Rámosolygott, amikor betoppant a konyhába, Albert kölykösen visszamosolygott, feltépte a hűtőszekrény ajtaját, és hosszasan álldogált előtte a tartalmát szemlélve.

– Csukd be, Albert.

A fiú csak ácsorgott. Sophie lenyelt néhány falatot, és szórakozottan lapozott az újságban. Aztán felnézett, és megismételte a felszólítást, kissé már ingerülten.

– Az ember egy lépést se tehet… – sóhajtott színpadiasan Albert.

Anyja elnevette magát, nem is a fiú száraz humorán, inkább azért, mert mókázik: ennek örült, kicsit büszke is volt rá.

– Mit csináltál egész nap? – kérdezte.

Látta, hogy Albertből is kikívánkozik a nevetés. Jól ismerte őt, szeretett tréfálni, és nagyra volt a humorával. Elővett egy kristályvizes palackot, becsapta a hűtő ajtaját, és levágta magát a konyhai padra. A szénsav pezsgett, ahogy lecsavarta a kupakot.

– Mindenki tiszta elmebeteg – jelentette ki, és kortyolt egy nagyot. Nekifogott, hogy apró részletekben elmesélje a napját, összevissza, ahogy az események az eszébe ötlöttek. Sophie jót szórakozott rajta, ahogy a fia felidézte a tanárait meg az iskolatársait. Látta, hogy Albert is élvezi a hatást, de aztán hirtelen vége lett a műsornak. Ez mindig váratlanul érte Sophie-t, nem tudott felkészülni rá; a fiú elhallgatott, mintha ráunt volna a saját humorára. Szeretett volna utánanyúlni, marasztalni, hogy szórakoztassa még, legyen még egy kicsit együtt érző, barátságos vagy akár undok, vagy mind egyszerre. De ez nem így működött. Korábban gyakran próbálkozott vele, de hiába. Hagyta a fiút, hadd menjen, ha akar.

Albert eltűnt az előtérben. Csend. Talán cipőt cserél.

– Jössz nekem egy ezressel.

– Miért?

– Ma itt volt a nyanya.

– Ne hívd nyanyának!

Cipzár hangja.

– Hát hogy hívjam?

– Takarító néninek.

Albert már az ajtóban volt.

– Puszi, anya, puszi.

Hangja hirtelen megtelt kedvességgel.

Az ajtó becsukódott, a nyitott ablakon át behallatszottak a murvás ösvényen távolodó léptek.

– Hívj fel, ha későn jössz! – kiáltott utána.

A többi ment megszokás szerint. Leszedte az asztalt, rendet tett, nézte a tévét, felhívta egy barátnőjét, csevegtek a semmiről, hogy elteljék az este. Végül lefeküdt, próbált olvasni az éjjeliszekrényén heverő könyvből; egy nőről szólt, aki élete új értelmét a bukaresti utcagyerekek gondozásában találta meg. A könyv unalmas volt, a nő erőszakos, Sophie semmiben sem tudott azonosulni vele. Becsapta, lerakta, és mint mindig, egyedül tért nyugovóra.

Nyolc órával később, reggel negyed hétkor Sophie felkelt, rendbe tette magát, letörölte a fürdőszobában a tükröt, amelyen a pára leleplezte, amit Albert a mutatóujjával írt rá fogmosás közben: Albert, Anna, meg egy sor olvashatatlan szó. Többször mondta már neki, hogy hagyja abba, de a jelek szerint ez nem zavarta a fiút, és valójában neki is tetszett valahogy a dolog.

Felöltözött, a konyhában csak úgy állva bekapott egy könnyű reggelit, közben a reggeli újság címlapját is átfutotta. Háromszor is felkiabált Albertnek, hogy keljen már fel, és negyedóra múlva felült a kerékpárjára, hogy a friss reggeli szellőtől egészen felébredjen.

*

Mindenki csak Jeansnek hívta. Komolyan azt hitték, hogy ez a neve. Röhögtek, és a nadrágjára mutogattak: Jeans!

Igazából Jensnek hívták, és a paraguayi őserdőben ült egy bódéban három orosszal együtt az asztal mellett. A főnökük Dmitrij volt, egy harmincas éveiben járó, hórihorgas alak, a képe mint egy gyereké – olyan gyereké, akinek unokatestvérek voltak a szülei. A cimborái, Gosa és Vitalij hasonló korúak voltak, és a szüleik akár testvérek is lehettek. Megállás nélkül röhögtek a vidámság minden jele nélkül, a szemük szétállt, félig tátott szájuk arról tanúskodott, hogy semmiből sem értettek semmit igazán.

Dmitrij száraz martinit kevert egy műanyag flaskában. Pár olajbogyót szétnyomott, és beledobta, összerázta az egészet, az italt kiöblített kávéscsészékbe töltötte szét, és pohárköszöntőt mondott oroszul. Barátai kurjongattak, és felhajtották a dízelolaj-mellékízű keveréket.

Jens utálta az egész bandát. Mind visszataszító volt, becstelen, modortalan és izgága… Igyekezett nem kimutatni az undorát, de nehezen ment, sosem tudta igazán elrejteni, amit gondol.

– Nézzük meg a holmit – javasolta.

Az oroszok olyan izgatottak lettek, mint a gyerekek karácsonyeste. Ő kiment a bódéból a dzsipjéhez, amely egy poros, gyéren megvilágított udvaron parkolt.

Hogy a ruszkik miért utaztak egészen Paraguayig megszemlélni az árut, elképzelni sem tudta. Normális esetben valaki megrendelt tőle valamit, ő leszállította a holmit, átvette a pénzt, a vevővel sohasem találkozott. De ezek másfélék voltak, az egész fegyvervásárlást mintha valami nagyszerű dolognak tartották volna, jó mulatságnak, izgalmas kalandnak. Hogy mivel foglalkoznak, nem tudta, nem is akarta tudni. Érdektelen volt, ők csak azért jöttek, hogy megnézzék az árujukat, kipróbálják, kokaint szippantsanak, megkeféljék a kurváikat, és átadják neki a három részlet közül sorrendben a másodikat.

Egy MP7 és egy Steyr AUG mintájú fegyver volt nála, a többi egy raktárban várta Ciudad del Este kikötője mellett, hogy elszállísák.

Az oroszok felkapták a fegyvereket, játékosan egymásra szögezték: Hands up, hands up! Visítva röhögtek, ugráltak, lökdösték egymást, Dmitrijnek a szakállába ragadt egy fehér rongydarab.

Gosa és Vitalij összeverekedett az MP7-esen, ide-oda rángatták egymást, és ököllel vertek a másik képébe. Dmitrij szétválasztotta őket, és előhozta a száraz martini maradékát.

Jens távolról nézte őket. Tudta, hogy a banda hamarosan felönt a garatra, a helybeliek pedig visszajönnek a kurvákkal, hogy a jóakaratukat tanúsítsák. A ruszkik még jobban begolyóznak, elkezdenek élessel lőni. Tudta, mi készül, és hogy semmit sem tehet, ha elszabadul a pokol. Legszívesebben eltűnt volna, de várnia kell napkeltéig, ébren és józanul maradnia, míg Dmitrij úgy gondolja, hogy ideje fizetnie.

– Jeans! Hol a pokolban van a lőszer?

Jens a dzsipre mutatott. A ruszkik feltépték a kocsiajtókat, és kutatni kezdtek. Ő a zsebébe nyúlt az utolsó nikotinos rágógumiért. Két hónapja hagyta abba a tubákolást, a cigarettát három évvel korábban tette le. Most itt állt az őserdőben, negyven kilométerre Ciudad del Estétől, a nikotinra éhes szinapszisok az agyában visítva követelték a figyelmét. A szájába vette az utolsó rágógumit, vadul rágta, nem titkolt undorral nézte az oroszokat, és tudta, hogy hamarosan újra dohányozni kezd.

*

Sophie szívvel-lélekkel dolgozott a kórházban. A munka mellett ritkán jutott ideje bármi másra, egyébként sem szívesen kávézgatott a kollégáival, kényelmetlennek találta. Nem volt félszeg, magának való, egyszerűen csak hiányzott belőle a képesség, hogy cseverésszen egy csésze kávé felett. Legfőképp a betegek kedvéért dolgozott kórházban, nem pedig jámborságból vagy valami elvont késztetés miatt, ami mások gondozására ösztönözte volna. Azért dolgozott kórházban, hogy a betegekkel tudjon beszélni, velük érintkezni. Ők azért kerültek ide, mert megbetegedtek, és ennek folytán önmagukká váltak. Nyílt, emberi és őszinte lényekké. Közöttük biztonságban volt, hasznosnak érezte magát. Ezt igényelte, ez vonzotta őt oda. A betegek ritkán beszélnek bárgyúságokat, legfeljebb ha meggyógyulnak, és elhagyja őket, azok meg őt. Talán ezért választotta Sophie ezt a hivatást a kezdet kezdetén.

Hasznot húzott mások bajából? Igen, talán, de nem tartotta magát élősködőnek. Inkább függőséget érzett. Hogy függ mások nyíltságától, őszinteségétől, attól, hogy néha fel-felcsillan bennük az ember igazi benső lénye. És ha ilyesmit tapasztalt valakinél, az a beteg a kedvence lett a hosszú folyosón. A kedvenc majdnem mindig nagyszerű egyéniség volt. Igen, ő a nagyszerű szót használta rájuk. És ha ilyenekre bukkant, figyelte, és talán csodálta őket, és valami meghatározhatatlan remény töltötte el. Az egyenes gerincű emberek, akik belső méltósággal mertek nevetni a jelenen… az ilyeneket mindig az első pillantásra felismerte, maga sem tudta, hogyan és miért. Úgy érezte, az ilyenek hagyják kivirágozni a lelküket, képesek sok jó közül a legjobbat választani, lényük minden oldalát, a sötétet és rejtettet is egyszerre látni.

Tálcával ment végig a folyosón a tizenegyes szoba, Hector Guzmán szobája felé. Guzmán három napja került az osztályra, a városban elütötte egy autó a gyalogátkelőn. A jobb lába eltörött a térde alatt. Az orvosok gyanakodtak, hogy talán a lépe is megsérült, és benn tartották megfigyelésre. Hector a negyvenes évei közepén járt, jóképű volt, de nem csinos, termetes, de nem kövér. Spanyol volt, de Sophie északi vonásokat is fölfedezni vélt rajta. Haja közepesen sötét volt, némi világos beütéssel. Orra, arccsontjai és az álla élesen kirajzolódtak, a bőre színe barnába hajlott. Folyékonyan beszélt svédül, és ő is a nagyszerűek közé tartozott – talán mindent regisztráló szeme miatt, amely kitűnt arcából, talán a könnyedség miatt, amellyel mozgott és viselkedett szálas termete ellenére. Avagy a természetes egykedvűség miatt, amellyel rámosolygott, valahányszor a szobájába lépett – mintha értette volna, hogy ő érti, és ő persze hogy értette, és persze hogy viszonozta a mosolyát.

Hector úgy tett, mintha a könyvébe mélyedne, olvasószemüvege ott ült az orrán. Minden alkalommal ezt játszotta, valahányszor Sophie belépett a szobájába, színlelte, hogy észre sem veszi őt, hogy fontos dolga van.

Sophie a tablettákat szortírozta, apró műanyag rekeszekbe adagolta őket, néhányat pedig odanyújtott neki. Hector továbbra is a könyvbe mélyedve átvette és szájába rakta őket, majd a vizespohárért nyúlt, lenyelte a tablettákat, de közben fel nem emelte a szemét a könyv sorairól. Ő újabb adagot nyújtott át, a férfi azt is ugyanígy tüntette el.

– Mindig jólesik – szólalt meg halkan és váratlanul. – Ma új fülbevalót visel, Sophie.

Ő a füléhez emelte a jobb kezét.

– Meglehet – mondta.

– Nem meglehet, hanem úgy van. És ez remekül kiemeli az arcát.

Sophie az ajtó felé indult, kinyitotta.

– Szeretnék egy kis gyümölcslevet. Ha megkérhetem rá.

– Megkérhet rá.

Az ajtóban az a férfi állt, aki korábban Hector unokatestvéreként mutatkozott be. Nem hasonlított Hectorhoz, alacsony volt, de izmos, a haja fekete és az átlagosnál hosszabb, jéghideg kék szeme mindent feljegyezni látszott, ami történik körülötte. A rokon kurtán bólintott feléje. Spanyolul odaszólt Hectornak, aki felelt neki, és mindketten fölnevettek. Sophie úgy sejtette, hogy az élc valamiképp vele volt kapcsolatban, és elfeledkezett a gyümölcsléről.

Gunilla Strandberg a folyosón ült egy virágcsokrot szorongatva. Látta, ahogy az ápolónő kilép Hector Guzmán szobájából, és figyelte, ahogy közeledik feléje. Öröm van az arcán? Az a fajta öröm, amiről nem is tud az ember? A nő elhaladt előtte. Bal felső zsebén a kis névkártyán ez állt: Sophie.

Gunilla követte a tekintetével. Az arca szép. A kiváltságosak módján szép, finom, keskeny, diszkrét… és egészséges. Járása könnyed, mintha a lába alig érintené a padlót, elegánsan hat. Figyelte, amíg el nem tűnt egy másik betegszobában.

Gunilla gondolatokba merült, amelyek érzelmi egyenletekre épültek. Ismét arra pillantott, ahol Sophie eltűnt az imént, aztán a tizenegyes szobára, ahol Guzmán feküdt. Valami van közöttük. Valami energia… az erők sűrűsödése, amely nem látható szabad szemmel. Valami, amit az a Sophie magával hozott a tizenegyes szobából.

Gunilla felállt, és elindult végig a folyosón, bepillantott a nővérszobába. Senki sem volt bent. Az ügyeleti rend ott lógott a falon. Körülnézett az üres folyosón, belépett, és végigkövette a listát a mutatóujjával.

Helena…

Roger…

Anne…

Carro…

Nicke…

Sophie…

Sophie Brinkmann, olvasta.

A virágcsokrot beledugta egy üres vázába a nővérszoba előtti pad mellett, és elhagyta a kórházi osztályt. A liftben elővette a mobilját, felhívta az irodát, és egy bizonyos Sophie Brinkmann címét kérte.

Ahelyett, hogy visszament volna Stockholmba, a Brahe utcába, a danderydi kórházból az autópálya felüljáróján át Stocksund villanegyedébe hajtott, és rövidesen eltévedt az apró utcák hálózatában, amelyek sehogy sem akarták elvezetni a céljához. Ide-oda keringett, többször végigment ugyanazon az úton, mintha egy labirintusba jutott volna. Végül mégis megtalálta az utcát, megkereste a házszámot, és megállt egy csinos sárga faház mellett.

Ült egy ideig a volán mögött. Csendes vidék volt, fás-bokros, a nyírfákon már nyílt a barka. Gunilla kiszállt, orrát megcsapta a virágos sövények illata. Körülnézett, megszemlélte a szomszédos villákat, aztán Sophie házát. Szép volt, kisebb, mint a többi körülötte, olyan érzése támadt, hogy a kertje nem olyan gondozott, mint a szomszédaié. Nézelődött, hasonlítgatott, és megállapította, hogy Sophie kertje nem gondozatlan, éppen hogy az a normális. A szomszédokéban talált inkább hibát. Perfekcionizmus, kedélytelen és lélektelen rend. Sophie villája él: nincs újonnan kifestve, a gyep nincs frissen nyírva, az út murvája elgereblyézve, az ablakok frissen pucolva…

Gunilla beóvakodott a kapun a kerti útig. Bekukkantott a konyhaablakon, és amit látott, ízlésesnek találta. Régi és új stílus megnyerő összhangban, szép sárgaréz csaptelep a mosogatón, gáztűzhely, ódon tölgyfa konyhapad. A függőlámpa olyan szokatlanul szép és egyedi, hogy Gunilla enyhe irigységet érzett. Tovább tekintve egy nagy vázát látott az előszoba ablakában, vágott virágokkal. Hátrább lépve felmérte a homlokzatot. Még egy szép virágcsokrot látott az egyik emeleti ablakban.

Amíg visszafelé autózott a városba, agya teljes sebességre kapcsolt.

2

Leszek Smiały úgy érezte magát, mint egy kutya, mint egy gazdátlan kutya. Nyugtalan volt, ha nem lehetett gazdája közelében. Ám Adalberto Guzmán azt parancsolta neki, hogy utazzon el, és azt is megmondta, mi lesz a dolga. Leszek repülőgépre ült, és néhány órával később földet ért Münchenben.

Az utóbbi tíz esztendőben Leszek nem tágított Adalberto Guzmán mellől a háromhavonkénti egy-egy hét kivételével. Élete ebben a negyedéves munkarendben telt: három hónap munka, egy hét szabadság. Arra a hétre Leszek kivett egy szállodai szobát, és minden este holtrészegre itta magát. Ha épp józan volt, a tévét bámulta, más ötlete nem akadt. Alig várta, hogy véget érjen a hét, és újra ténykedhessen. Sosem értette, miért ragaszkodik Guzmán ezekhez az egyhetes szabadságokhoz.

Épp egy ilyen hét állt mögötte. A szabadság utáni napokban nehezen koncentrált, macskajaj kínozta; tréningezett, rendesen evett, és lassan visszanyerte a formáját.

Egy lopott Ford Focusban kódorgott a München melletti Grünwald kertvárosi utcáin. Mindenfelé nagy kertes villák magas téglakerítések mögött, csekély forgalom.

Guzmántól sok fényképet kapott Christian Hankéról, huszonöt éves, elegáns fiatalember sötét, rövid hajjal. A kinagyított fekete-fehér fotókon az apa, Ralph Hanke is látható volt. Leszek tanulmányozta a fotókat: sikert sugalló mosolyok, drága öltönyök, gondozott frizurák.

Látcsövével gondosan megfigyelte a fiatalembert, látta, hogy este nyolckor ér haza, a BMW-jét az utcán teszi le a ház előtt, a túlsó járdánál. Nőkkel jár haza, a házban személyzet van, a hálószobában éjjel kettőig ég a lámpa. Reggel fél nyolckor nyílik a rácsos kapu a kerítésen, az ifjú Hanke kilép, a kocsijához megy, és elhajt München felé. A huszonnégy órás megfigyelés során ennyit tárt fel Leszek, hogy ennek alapján végrehajthassa a megbízatását.

Az autórádió délnémet slágereket játszott, az énekes hangosan dalolt, elektronikus kíséretre kiszámítható dallamokat. Leszek csak a „Gipfel”, „Liebe” és „Edelweiss” szavakat csípte ki a szövegből. Volt valami beteges ebben az országban, de sose tudta megfogalmazni, micsoda.

Térdére tett kézzel ült, nyugodtan lélegzett. Szép reggel volt, enyhe pára a levegőben, a lombon áttörő napsugarak aranyló színnel terítették be a környezetet. Szépnek érezte a látványt, fájdalmasan szépnek.

A kezeire pillantott, a piszkos kezeire. Igen, piszkos munka volt beszerelni a robbanószerkezetet. Csinált már ilyesmit régen, a titkosszolgálatnál. Akkoriban egyszerűbb volt ez, kevésbé időigényes, mindenhez könnyebb volt hozzáférni, mint manapság, a fedett motorblokkok korában. Nyújtózott egyet, és behunyta a szemét.

Amikor kinyitotta, megpillantott valakit a fák között, amint kilép Christian villájából, és az utca felé tart. Leszek meredten bámulta, majd felkapta a távcsövet a szomszéd ülésről, és a szeméhez illesztette. Egy nő volt az, fiatal nő. Leszek gyors pillantást vetett a karórájára: háromnegyed nyolc. A nő kinyitotta a rácsos kaput, és kilépett az utcára. Leszek élesre állította a távcsövet. Szőke volt a nő, húsz-huszonöt éves, hosszú hajú, nagy, sötét napszemüveget viselt, koptatott farmert, tűsarkú csizmájában magabiztosan lépkedett a kocsi felé. Retikül lógott a vállán. Minden holmija osztályon felüli volt. Leszek gyorsan a ház felé lendítette a látcsövet. Hol a fenében van Christian? Visszairányította a távcsövet a nőre, aki épp átment az úttesten a BMW-hez. De nem kerülte meg a kocsit, hogy az utasülésbe szálljon be, hanem a vezető ajtaját nyitotta ki, gyakorlott mozdulattal a kormány mögé csusszant, és a táskáját az anyósülésre tette. Leszek újra a villára irányította a látcsövet, de Christian Hanke sehol sem mutatkozott.

A következő másodpercek lassan ketyegtek. Leszekre rohamként tört a gondolat, hogy dudálni kezd, kiugrik a kocsijából és integet a nőnek, valami feltűnőt és drasztikusat csinál, hogy magára vonja a figyelmét. Ám csak ült tovább, átlátva, hogy reménytelen volna változtatni a kialakult helyzeten. A látcső nagyítását tízszeresére növelte, miközben a szirupos sláger szólt a háttérben. Látta, ahogy a szép, szőke nő hozzáfog a motor beindításához: bal keze a kormányon, kissé előrehajol, és jobb kezével elfordítja a kulcsot.

Abban az ezredmásodpercben, amikor az áram megindult az akkumulátorból az indítómotor felé, egy kábel elvezette, felrobbantott egy gyutacsot, az pedig a kocsi aljához erősített plasztikbombát.

A robbanás ereje fellökte a nőt a kocsi tetejébe, és azonnal eltörte a nyakát, miközben az autó jó félméternyire felemelkedett a talajtól. Még abban a másodpercben lángra lobbant a napalm, amit Leszek a csomagtartóba rejtett, és perzselő pokollá változtatta a fémroncsot.

Leszek látta a messzelátóban, hogyan fog tüzet a nő, hogyan ég meg lassan, hogyan tűnik el szép haja, hogyan tűnik el szép napbarnított bőre… hogyan tűnik el apránként az egész nő.

Leszek otthagyta Grünwaldot, talált egy félreeső helyet az erdőben, és felgyújtotta a lopott autót. Aztán beutazott Münchenbe, rövid üzenetet küldött Guzmánnak, hogy a művelet nem sikerült, Guzmán ügyeljen, és tartsa a barátait maga körül. A telefonját bedobta egy szökőkútba, és fel-alá járkált a városban, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy senki sem követi.

Amikor biztonságban érezte magát, intett egy taxinak, és a repülőtérre hajtatott. Néhány óra múltán már útban volt hazafelé, a gazdájához.

*

Az első naptól kezdve, hogy a kórházba került, Hector kérdésekkel halmozta el Sophie-t életéről, gyerekkoráról, fiatalkoráról. Családjáról faggatta, meg hogy mit szeret, mit nem szeret. Ő pedig azon kapta magát, hogy őszintén válaszol minden kérdésére. Mi tagadás, még jól is esett neki, hogy a férfi érdeklődésének a középpontjába került, és bár a kérdések csak úgy záporoztak rá, nem érezte egy pillanatra sem tolakodónak. Ha túl közel kerültek valamihez, amiről ő nem szívesen beszélt volna, Hector azonnal leállt, mint aki megsejtette, hol húzódik benne a határ. De minél jobban megismerték egymást, a férfi annál tartózkodóbban viselkedett vele szemben. Ápolásának intim mozzanatai Sophie kolléganőire maradtak, így neki nem sok tennivalója akadt a szobájában. Úgy kellett belopóznia, valami munkát szimulálva.

Hector megkérdezte, nem fáradt-e.

– Miért kérdi?

– Mert fáradtnak látszik.

Sophie összehajtott egy kendőt.

– Maga aztán érti, hogy kell bókolni a nőknek.

A férfi elhúzta a száját.

– Egyébként nem hiszem, hogy sokáig fog még itt feküdni.

A férfi felvonta az egyik szemöldökét.

– Persze erről nem beszélhetek, ez a doktor dolga… Mégis kifecsegtem.

Kinyitott egy ablakot, hogy beengedje a friss levegőt, az ágyhoz lépett, kezével jelezte Hectornak, hogy üljön fel, és kicserélte a párnát a feje alatt. Rutinszerűen végezte tennivalóit a szobában. A szeme sarkából megleste, hogy a férfi követi minden lépését. Az éjjeliszekrényéhez ment, felvette az üres vizeskancsót, és ekkor Hector megragadta a karját. Rendes reakciója az lett volna, hogy kiszabadítja magát, és kisiet a szobából. Ehelyett állt mozdulatlanul. A szíve dörömbölt a mellkasában. Így maradtak, mint két szégyenlős kamasz, akik először érnek egymáshoz, és összenézni sem mernek. Végül Sophie elhúzta a karját, és az ajtóhoz lépett.

– Hozzak valamit? – kérdezte. A hangja rekedt volt, mint ébredéskor. Hector nézte, hosszasan, majd megrázta a fejét. Sophie elhagyta a szobát.

Nem az én esetem, akarta mondani magának. De ki az ő esete? Visszagondolt a férfiakra, akik tetszettek neki a hosszú évek során, de egyik sem hasonlított a másikra. Bebeszélte magának, hogy Hector nem fizikailag vonzza, egyszerűen csak jólesik a közelében lennie. Nem a szeretőt látta benne, nem a férjet, nem a barátot, nem az apafigurát, hanem mindezeknek a szerencsés keverékét.

A nap jó részét lent, az intenzíven töltötte. Amikor késő délután felment az osztályára, sem Hectort, sem a holmiját nem találta már a tizenegyes szobában.

*

És a pokol elszabadult. Úgy lett minden, ahogy előre látta. Az oroszok, miután elszórakoztak szegény bennszülött kurvákkal, ész nélkül lövöldözni kezdtek az automata fegyverekkel. Mindenfelé röpködtek a golyók. Jens kénytelen volt orrba vágni Vitalijt. Vitalij vérző orral kért elnézést, Dmitrij meg a másik kétrét görnyedt a röhögéstől.

Másnap reggel újra a bódéban találkoztak, és még egyszer megtárgyalták az ügyek menetét. Szállítási határidő, logisztika és kifizetés. Az oroszokat nem érdekelte különösen az egész. Dmitrij kokóval kínálta, és megkérdezte, nem menne-e velük kakasviadalra. Jens a fejét rázta, és búcsút vett az oroszoktól.

Egy paraguayi vitte vissza Ciudad del Estébe. Kétórás utazás volt, hepehupás úton, az ülés nem volt kipárnázva. A sofőr nem sokat beszélt, és ahogy az országban mindenütt, harsogott a rádió. Rossz vétellel, recsegve, élesen az ajtókban lévő két hangszóróból. Annyi baj legyen, Jens már megszokta. Legalább volt ideje még egyszer végiggondolni a terveket. Jó volt így, nem tökéletes, de jó, ahogy a legtöbbször. Nem emlékezett rá, hogy valaha is tökéletesen érezte volna magát.

Közeledett a negyvenhez. Egy kilencven magas volt, szőke, erős, viharvert ábrázatú, sötét és rekedt hangját a korai pubertásnak és az elszívott töméntelen cigarettának köszönhette. Kissé görnyedten járt, és ritkán mondott nemet bármire is; ezt látni is lehetett a szeméből, a kíváncsiság kivillogott a közeledő öregség ráncai közül.

Az automata fegyvereket, amiket az oroszok vettek tőle, el kell szállítani Ciudad del Estéből teherautón keletre, a brazíliai Paranagua kikötővárosba, hogy aztán hajóval az óceánon át Rotterdamba jussanak. Onnan kocsival Varsóba kell vinni őket, és ott az ő dolga véget is ér.

Ez az egész fegyverhistória két hónappal korábban indult. Risto telefonált Moszkvából, és közölte, hogy igény volna MP7-esekre és erősebb fegyverekre is.

– Hány kell?

– Tíz ebből is, abból is.

– Az nem sok.

– Nem, de ez egy feltörekvő banda. Lehet, hogy többet is rendelnek legközelebb, így tekintsd a dolgot.

Kis üzlet, de könnyű lesz összehozni.

– Rendben… körülnézek, és hívlak majd.

Jens érintkezésbe lépett a Közvetítővel. A Közvetítő nevét senki sem tudta, csak egy honlapja volt, amely repülőmodellekkel foglalkozott, innen lehetett eljutni hozzá egy jelszó segítségével. Ez drága, de biztos út volt, az illető sose mondott nemet, és mindig teljesítette Jens óhajait. A Közvetítő egy Jens számára ismeretlen eladóval hozta össze őt. Ez üzembiztos módszer volt, senki sem köphetett senkiről. Jens MP7 és Steyr AUG mintájú gépkarabélyokat kért, az utóbbi még mindig elég korszerű típus volt. A Közvetítő jelezte, hogy a Steyr rendben, MP-ből viszont az eladó csak 5-öst tud kínálni. Risto kliensei azonban határozottan 7-est akarnak. Végül szokás szerint megoldódott a dolog, vagy majdnem. Tíz osztrák karabély, meg nyolc MP7-es és két MP5-ös. Annyi baj legyen, gondolta Jens.

Risto közölte vele, hogy Prágába kell mennie. Jens elképedt.

– Mi a frásznak?

– Dunsztom sincs. Ragaszkodnak hozzá – felelte Risto.

A prágai találkozó persze értelmetlennek bizonyult. Az ürügy az volt, hogy a vevők és az eladó megismerjék egymást. Dmitrij, Gosa és Vitalij úgy viselkedett, mintha még mindig hátrányos helyzetű kamaszok lennének.

Vodkát ittak Jens prágai hotelszobájában a Malá Stranán. Vitalij leakasztotta a tükröt a fürdőszobából, és az éjjeliszekrényre tette, egy ócska bankkártyával széles vonalakat húzott rá. Aztán jöttek a kurvák, fiatal és lármás lányok valamelyik néhai szovjet köztársaságból. Dmitrij mindenkit meghívott vacsorázni. Egy lélegzetelállítóan modern vendéglőbe mentek a Vencel téren, a berendezés csupa króm, bőr és műanyag. A kurvák be voltak lőve kokainnal, az egyik egy hátsó fogát piszkálta, a másik a mutatóujjával hadonászott, a harmadik a hónalját vakarászta folyton. Dmitrij pezsgőt rendelt, majd homárháborút vívott Gosával. Jens rájött, hogy semmi köze és kedve a társasághoz, és otthagyta őket. Elment a Roxyba, egy éjjeli klubba a Dlouha utcán, és ott nézte a táncosokat, amíg fel nem kelt a nap.

Másnap Dmitrij megjelent a szobájában kókadt barátaival, és indítványozta, hogy nézzék meg a prágai Sparta meccsét a pétervári vendégcsapattal, a Zenittel. Jens sajnálkozva közölte, hogy kénytelen korábban hazautazni. Nevettek az örömtelen nevetésükkel, rohangáltak a szobájában fel-alá, kötekedtek vele, aztán kirohantak, és nagy visítva magukkal vitték a falról leakasztott tűzoltótömlőt.

Jens egy korábbi repülővel tért vissza Stockholmba.

Otthon ez az üzenet várta: Két nap múlva Buenos Airesben. Átrámolta a bőröndjét, rosszul aludt, másnap reggel visszament az Arlanda repülőtérre, és elrepült Buenos Airesbe párizsi átszállással. Az Ezeizán ért földet, néhány órát pihent a hotelszobájában, majd együtt ebédelt a futárral, egy öntelt idiótával, aki átadta neki a kocsi kulcsait, és közölte, hogy a furgon lenn áll a szálloda garázsában. Ő ellenőrizte a kocsi csomagtartóját és a ládákat, és mindent rendben talált.

Kimerültséget érzett, és úgy döntött, még egy napig a városban marad, mielőtt Paraguayba vinné az árut. Benézett egy bokszmeccsre, de tisztességes küzdelem helyett elvadult verekedést látott, úgyhogy otthagyta, mielőtt a bíró lefújta volna a mérkőzést. Inkább végiglátogatta a turisztikai nevezetességeket. Kellemesen akarta érezni magát az előtt, ami várt rá.

Beült egy vendéglőbe, jól megvacsorázott, aztán a USA Todayt olvasgatta, amit a szállodából hozott magával.

Először nem is reagált, amikor a nevét hallotta. Csak másodszorra kapta fel a fejét, és akkor rögtön ráismert az asztalához lépő nőre: Jane-re, Sophie Lantz húgára, jóllehet kamasz lány volt még, amikor legutoljára látta.

– Jens… Jens Vall?! Hát te hogy kerülsz ide?

Jane mosolyából már nevetés lett. A jókedve Jensre is átragadt, felugrott, hogy átölelhessék egymást.

– Hogy vagy, Jane?

Jane mögött egy szótlan férfi állt, Jesus volt a neve. Nem ő mutatkozott be, hanem Jane mutatta be a férjeként. Helyet foglaltak Jens asztalánál, Jane-ből már ömlött a szó, mielőtt a feneke a széket érte volna. Jens hallgatta, időnként nevetett, és már értette, miért akadt Jane ilyen férjre, mint ez a sült hal Jesus. A nő elmondta, hogy a férfi rokonaihoz jöttek látogatóba Buenos Airesbe, hogy nincs gyerekük, és hogy Stockholmban háromszobás lakásuk van az Óvárosban, a Vaspiacnál.

Jens Jane nővére, Sophie felől érdeklődött, és megtudta róla, hogy asszonyneve Sophie Brinkmann, a férje meghalt, van egy fia, és ápolónő egy kórházban. Mikor Jane úgy gondolta, hogy kimerítette a témát, ő tett fel kérdéseket. Jens bizalomkeltő hazugságokkal traktálta, azt mondta, műtrágyával kereskedik, sokat kell utaznia, családja és gyereke nincs, de e téren rövidesen változás remélhető.

Ettek és ittak, este pedig Jane és Jesus olyan helyekre vitte a városban, ahová sose talált volna el magától. Megismerte a város igazi arcát, és még vonzóbbnak találta.

Jesus mindvégig szótlan maradt.

– Néma? – kérdezte Jens halkan Jane-től.

– Azért néha beszél – felelte Jane.

A taxiban, amely visszavitte a szállodába, rátört a mélabú. A múlt emlékei. Rosszul aludt azon az éjjelen.

Ciudad del Este felé tartott a kocsival. A város már messziről látszott. Örült, hogy megúszta a ruszkikat. Vannak még elintéznivalói az elutazás előtt, aztán a fegyvereket át kell rakodnia egy teherautóra.

*

Üzenet várta a kávészobában. Kis boríték, rajta a keresztneve vastag, fekete filctollal. Míg a kávéja lefőtt, felnyitotta, gyorsan elolvasta, és a zsebébe dugta. Egész délelőtt lekötötte a munkája, és remélte, hogy közben majd kimegy a fejéből, amit olvasott, de hiába. Háromnegyed tizenkettőkor bement az öltözőszobába, levetette a fehér köpenyt, felvette a nyári kabátkáját, fogta a retiküljét, és lement a bejárati csarnokba.

Az unokatestvér ott várt rá, és intett neki, hogy kövesse. Ő követte, de bizonytalanul, mintha valami azt súgta volna neki, hogy helytelenül döntött. De a bizonytalanság mögött ott lapult valami izgató is: hogy spontán cselekszik, meggondolás nélkül. Régóta nem tett ilyet.

A kocsi új volt, egyike azoknak a japán környezetkímélő autóknak. Azonfelül semmi különös, csak vadonatúj. A szaga is új volt, az ülése kényelmes.

– A Vasavárosba megyünk – mondta a férfi.

Sophie tekintete találkozott a férfiéval a visszapillantó tükörben.

– Hogyan unokatestvérek maguk? – kérdezte. – Melyik oldalon?

– Minden lehetséges oldalon.

A nő elnevette magát.

– Ezt hogy érti?

– Minden lehetséges módon.

A férfi ezzel jelezte, hogy a témát a maga részéről lezárta.

– Egyébként Aron a nevem.

– Üdvözlöm, Aron.

Több szó nem esett az út folyamán.

Asztal, székek és egy lengőajtó a konyhába.

– Magam hoztam volna el, de hát a lábam…

Sophie leült.

– Így is rendben volt, Aron kellemes társaság, bár nem túl bőbeszédű…

– Tehát eljött.

Egy műbőrbe kötött étlapot tolt eléje.

– Azért járok ide, mert itt a legjobb a rák az egész városban. Érdemes kipróbálnia.

– Akkor kipróbálom.

Nem nyúlt az étlaphoz, kezét a térdén tartotta. A férfi alig észrevehető pillantást vetett a bár felé.

A kórházon kívül találkozni Hectorral egészen szokatlan volt. Az a csalóka érzés fogta el, hogy egy vadidegen emberrel készül ebédelni. A férfi észrevette a zavarát, és mesélni kezdte, hogy milyen élmény gipszbe kerülni Stockholmban, mennyire sajnálta, hogy szétmetélték a legkedvesebb nadrágja szárát, meg hogy hiányzik neki a kórházi koszt, a porból készült sótlan krumplipüré. Értett hozzá, hogy egy feszült helyzetet feloldjon, könnyűvé tegyen.

Sophie fél füllel hallgatta a csevegését. Tetszett neki a férfi arca, a szeme élénk csillogása, mellesleg a két szeme felemás volt, a jobb sötétkék, a bal mélybarna. Bizonyos megvilágításban a színek mélysége változott, mintha ő maga lett volna más-más egy időre.

– Üres nélkülem a kórház?

Sophie nevetett, a fejét rázta.

– Olyan, mint mindig.

Egy felszolgálónő két pohár bort hozott.

– Spanyol fehérbor. Nem a legjobb fajta, de iható.

Hector könnyedén megemelte, ráköszöntötte a poharat. Ő még nem nyúlt a borhoz, pár korty vizet ivott, aztán emelte csak fel a poharat, és svéd szokás szerint a szemkontaktust kereste. De a férfi nem figyelt, a szeme már másutt járt. Sophie ostobán érezte magát.

Hector hátradőlt, nyugodtan és magabiztosan végigmérte őt, a szája megnyílt, mintha mondani akart volna valamit. Aztán egy futó pillanatra mintha elállt volna tervétől. Mintha a szavakat keresgélné.

– Mi az? – kérdezte Sophie egy kis kacagással.

Hector előredőlt a székében.

– Nem tudom… Nem ismerek magára… Valahogy más, mint…

– Mennyiben?

A férfi rábámult.

– Nem tudnám megmondani, de más. Talán mert nincs magán a nővérköpeny…

– Örülne, ha abban jöttem volna?

Szavai láthatólag zavarba hozták Hectort, és Sophie élvezte ezt.

– De azért ugye megismer? Tudja, hogy ki vagyok?

– Igen, szeretném…

– Mit szeretne?

– Tudni, hogy kicsoda…

– De hiszen tudja.

A férfi a fejét ingatta.

– No igen, tudok egyet-mást… de nem mindent.

– Miért akar mindent tudni?

Hector felállt.

– Elnézést kérek, nem szeretnék tolakodni.

– Ez nem tolakodás.

– Nagyon is az.

– Hogyhogy?

Hecor vállat vont.

– Néha azonnal meg szeretném kapni, amit akarok. Ami szerintem tolakodás. De ezt hagyjuk talán. Folytassuk inkább ott, ahol abbahagytuk.

Sophie zavarba jött.

– Abbahagytuk? Mikor és hol?

Megérkezett az étel. Tányérokat tettek eléjük. Hector kézzel látott neki az apró rákoknak, felroppantotta a héjukat.

– Az apja meghalt, maga évekig szomorú és magányos volt… Aztán az anyja találkozott Tommal, aki befogadta magukat az otthonába. Így volt?

Lassan derengett fel Sophie-nak, hogy a kórházban mi mindent kérdezett tőle Hector a gyerekkoráról meg a később történtekről, és ő időrendben felelgetett neki, pontosabban a férfi kérdései követték az időrendet. Most csodálkozott, hogy ezt elfelejtette.

Hector szeme úgy mélyedt az övébe, mintha azt mondaná: folytasd! Gondolkodott, összeszedte az emlékeit, és folytatta az elbeszélést. Ahogy az évek múltak, ő és a húga lassan beletörődtek apjuk halálába. Aztán anyjukkal együtt beköltöztek Tom házába, amely nem is esett olyan messze gyermekkoruk otthonától. Ő kilencedikben rászokott a cigarettára, Marlboro Lightot szívott. Egyre szebb, derűsebb lett az élet.

Osztrigát ettek, királyrákot meg homárt. Sophie mesélt tovább. Arról, hogy cserediákként egy évig élt Amerikában, hogy aztán munkába állt, hogy fiatalon nem tudott mit kezdeni a szerelemmel, hogy félt a felnőtté válástól, és ez az érzés a harmincas évei elejéig elkísérte. Alig nyúlt az ételhez, annyira lekötötte a figyelmét a saját története. Múlt az idő, és rádöbbent, hogy végig ő beszélt, időt sem engedett a férfinak, hogy félbeszakítsa. Meg is kérdezte, nem fecseg-e túl sokat, nem untatja-e őt. Hector a fejét rázta.

– Folytassa – mondta.

– Megismerkedtem Daviddal. Összeházasodtunk, megszületett Albert, és hirtelen felgyorsultak az évek. Alig emlékszem rájuk.

Elvesztette a kedvét, feladta.

– Mire nem emlékszik?

Evett néhány falatot.

– Az életem egyes szakaszai mintha összefolynának.

– Hogy érti?

– Nem tudom.

– Hátha mégis – mosolygott Hector.

Kotorászott a tányérján a villájával.

– A passzivitás – mondta halkan.

A szó mintha felcsigázta volna a férfi kíváncsiságát.

– Bővebben?

Sophie ránézett.

– Tessék?

– Miben volt passzív?

Sophie kortyolt a borból, elgondolkodott a kérdésen, majd vállat vont.

– Mint amiben a legtöbb anya, gondolom. Ott a gyerek és a magány. David dolgozott, sokat utazott. Én meg otthon… semmi sem történt.

Érezte, milyen arcot vág, szinte látta a ráncokat a homlokán, és kihúzta magát, mosolyogni próbált. Megelőzve a következő kérdést, folytatta:

– Múltak az évek, David megbetegedett, a többit már tudja.

– Mondja el.

– Meghalt.

– Tudom. De hogyan?

A férfi most mintha nem érzékelte volna, hol húzódik a határ.

– Nem sokat mondhatok róla. Diagnosztizálták a rákot, és két év múlva vége volt.

Ezt úgy mondta, hogy Hector jobbnak látta nem feszegetni tovább a témát. Szótlanul ettek. Aztán jött még néhány hasonló kérdés. Sophie felelt, de csak kurtán, nem ment bele a részletekbe. Egy alkalmas pillanatban a karórájára nézett. A férfi észrevette ezt, és hogy megőrizze méltóságát, ő is az órájára pillantott.

– Szalad az idő – jelentette ki közömbösen.

Talán rájött, hogy a kíváncsisága tolakodóvá vált. Megjátszotta, hogy sürgős dolga van, összehajtotta a szalvétáját, a hangja személytelenné vált.

– Óhajtja, hogy visszavitessem Aronnal?

– Nem, köszönöm. Egyedül megyek.

Hector állt fel elsőnek az asztaltól.

A metrókocsiban Sophie az ablakhoz támasztotta a fejét, kibámult a sötétben elsuhanó, alaktalan kontúrokra.

Hector nem volt tolakodó. Talán csak arra volt kíváncsi, ki ő a hozzá való viszonyában. És ebben magára ismert, ő is ilyen volt, másokban kereste a saját tükörképét, tudni és érteni szeretett volna. De a hasonlóság meg is ijesztette. Mindig is félt valamitől Hector közelében. Nem tőle félt, hanem attól, amit a férfi kiválthat belőle, amivé a férfi teheti.

A magány egyszerű és egyforma. Ezt tudta jól, és ebben rejtőzött el időtlen idők óta. És valahányszor közeledett hozzá valaki, aki meggyőzhette volna, hogy a magára erőltetett elszigeteltség nem szilárd és nem végleges, mindig hátrált egy lépést, mindig visszahúzódott… De most másképp lesz. Hector megjelenése jelez valamit…

Hirtelen vakító fényesség vette körül. A metró kirobogott a hídra, amely összeköti Bergshamrát a danderydi kórházzal, a napsugarak elárasztották a kocsit. Felriadt gondolataiból, felállt, az ajtóhoz lépett, és megkapaszkodott, amikor a vonat lefékezett az állomáson. Felment a kórházhoz, átöltözött, és a munkába temetkezett, hogy gondolatait távol tartsa magától. Most nem volt kedvenc betege a folyosón, és csak remélte, hogy hamarosan akad egy újabb.