Remisovszky Mátyás

Tíz nap a városban

SYLLABUX
2014

REMISOVSZKY MÁTYÁS: Tíz nap a városban

© Remisovszky Mátyás, 2014

ISBN 978 61 5529 673 4

Szerkesztette Dezsényi Katalin
Borító Borsós Lajos
Elektronikus könyv Nagy Lajos

© Minden jog fenntartva
Syllabux Könyvkiadó, 2014
www.syllabux.com

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

1. Elvész, meglátja, megünneplik

1989. december 2.
(„A francia hadügyminiszter megerősítette, hogy kormánya egyelőre nem tartja időszerűnek a német újraegyesítést. A The New York Times szerint a szovjet vezetés sem szeretne foglalkozni a német újraegyesítés problémájával, mielőtt kidolgozná vele kapcsolatos saját stratégiáját. Egy lipcsei tüntetésen a résztvevők tiltakoztak a két német állam újraegyesítése ellen, mert ez az NDK azonnali végét jelentené.”)

Elvész egy repülőjegy

Ábel lehetetlen helyzetnek érezte, hogy nem reggelizhet a szállodában, pedig Amerikában már hozzászokhatott volna három hónap alatt. Közép-európai észjárása szerint az is igen fura volt, hogy meghívója előző este rábökött egy Burger Kingre két háznyira a szállodától: „Ott reggelizhetsz, de majd kérd el a számlát. Persze azt is kifizetjük.” Két és fél dollár.

Az eset egyáltalán nem volt emlékezetes, fel sem tüntette a naplójában. A zsíros hemendexből álló Burger-reggelire azonban még évekkel később is emlékezett. A vadnyugaton megszokott nagykalapos, vad külsejű (de aranyszívű), többnyire teherautóval járó gazdák helyett itt a Chicago melletti egyetemi kertváros szokásos figuráiból üldögélt néhány. Zömmel demokrata szavazóknak látszottak, Fussell humánzoológiai rendszeréből néhány „X”, pár fennmaradt példány az alsóközéposztályból, meg két vöröskés arcú „polák”. Háttérben az álbrit vöröstéglás kampuszépületek, mögöttük a tó. Meg a kemény hideg.

„Joe reggel kivitt a repülőtérre, ahol kellemetlen kalandok vártak. Egy igen öreg, kopott DC 8-asba szálltunk be, amelyben nem volt fűtés, és egy és egynegyed óra múltán kiderült, hogy a gép ’pressurization’ hibáját nem is tudják kijavítani. Mindenkit áttettek a 2 órával későbbi Chicago–Newark járatra. Rohantam hívni Ottiliát, már nem volt otthon, de a központ megengedte a ’collectet’. Ő azután hazaszólt a repülőtérről, és megtudta, mikor érkezem. Közben azonban a ’check-innél’ elveszett a január 6-ra szóló visszaúti, Newark–No Name jegyem.”

Több ismerős szerint is még soha senkivel nem fordult elő ilyen. Poggyász elveszhet (különösen a deregulált amerikai járatokon, az Alitalián meg az Aerofloton), gép kimaradhat, a szomszéd ipari paradicsomszósza az ember ölébe ömölhet, de jegy nem tűnhet el („Kézirat nem ég el!”). Főképpen nem a beszállási pultnál.

Ezt azonban Ábel csak hetekkel később tudta meg. Akkor és ott nem értette a helyzetet, és igen kellemetlenül érezte magát. Nála biztosan nem volt a számára vagyont érő jegy, a jegykezelő kisasszony pedig kis híján elzavarta, amikor visszament reklamálni. Igaz, a kisasszonytól megtudta a jogait. Leszállás után kérvényt kellett beadnia az elveszett jegy visszaszerzésére. Ez nem mentesítette az alól, hogy új jegyet vegyen, amelynek az ára csak akkor téríthető vissza, ha az elveszett jegy később mégis megkerül. S akkor is csak abban az esetben, ha a légitársaság elégséges okot lát a méltányosságra.

Ábel szerencsére nem tudta, hogy akkoriban Amerikában már működtek telefonos ügyfélszolgálatok, a menüpontok nyomógombos kiválasztásával. Ezeknél az ügyfélszolgálatoknál pedig már akkor is elég volt csak egyszer rossz billentyűt leütni ahhoz, hogy az ügyfél azonnal harminc percet lépjen vissza az időben, mintha „Ki nevet a végén” társasjátékot játszanának vele a szolgáltatók.

Mindez azonban fantasztikus véletleneknek köszönhetően végül mégsem így történt.

A pilóta megmutatta utasainak („folks!”) az óriási várost a felhőkarcolókkal a tóparton, aztán délkeletnek fordult. A kétségbeesett közép-európai utas egy ideig még próbálkozott azzal, hogy elmagyarázza a stewardesseknek, milyen bajba keveredett. Ők azonban bájos mosollyal nyugtázták ezt az érthetetlen kétségbeesést – hiszen biztosan van valami oka, hogy az úr jegye eltűnt.

Persze ezt csak gondolták, vagy gondolhatták volna, ha az ügy legalább ennyire érdekelte volna őket. Ábel pedig feladta a harcot. Walkmanjébe temetkezett – és csak akkor húzta szét kicsit a parányi fejhallgatókat, amikor feltűnő lett, hogy a repülőgép hangszórójában már vagy negyedszer ugyanazt ismétlik. Igen, az Ő NEVÉT. Ilyen csoda nincs.

Az történt, hogy a jegyét beszálláskor véletlenül egy másik utasnak adták (első véletlen), egy középkorú úrnak sötét öltönyben és világos cipőben. Az illető unalmában megnézte a jegyét ebéd után (második véletlen), és rájött, hogy két jegye van. Az is felötlött benne, hogy a kárvallott ugyanazon a gépen utazhat, és nem restellt szólni az utaskísérőknek (harmadik véletlen). Ők ezt bemondták, méghozzá a szokásosnál jóval többször (negyedik véletlen). A jegy tulajdonosa pedig a Walkman-beli dübörgésen át is valahogy meghallotta, hogy őt keresik (ötödik véletlen).

Amikor pár perccel később már kifelé furakodott a gépből a newarki repülőtéren, még mindig azon tanakodott: miért nem sérti a szimmetria elvét, hogy az első rossz véletlent utána négy másik láncolatának kellett helyrehoznia. Ha ugyanis ebből a láncolatból csak egy láncszem kimarad, nagyon-nagyon rosszul kezdődik ez a történelmi expedíció.

Ottilia és az előzmények

1989. december 2-át írunk tehát, az utasok hömpölyögnek ki az öreg Boeing 727-esből. Newarkot a csak ott leszállási joghoz jutó légitársaságok előszeretettel nevezik a Város harmadik repülőterének a Kennedy és a LaGuardia után. Pedig nem az, New Jersey államban van, és csak a Város déli elővárosaihoz közel. Így Ottilia mostani lakásához is.

„Ottilia semmit sem változott, a haja már csak alig göndör, és kicsit sötétebb. A szemüvege meg az elegáns bundája persze már az új világ.”

Tizenhárom éve, egy októberi este Ábel hazakísérte Ottiliát, aki orvostanhallgató volt. Ezért tudnia kellett volna, hogy barátjának semmi baja, csak ideges és hipochonderkedik, mert nehezen szokja meg a munkahelyét az egyetem után. Mégsem nyugtatta meg, mert már elege volt belőle. Viszont Ábel is unta a dolgot, és nem akart underdog maradni. Így aztán azon nyomban, a kapu alatt kiprovokálta a szakítást. Később sokszor megbánta, mégis tulajdonított ennek a napnak valami rejtelmes jelentőséget. Évekkel azután rákapott a keleti filozófiákra, és már jóval a newarki találkozás után tudta meg, hogy több, az életében fontos szerepet játszó más ember számára is sorsforduló volt ugyanaz a nap.

Utoljára hat éve találkoztak. Ottilia akkor már menekülőben volt Magyarországról, mert sem a klinikán, sem a testvéreivel közös lakásban nem találta a helyét. Mégis úgy tett, mintha csak egy rövidebb amerikai tanulmányútra indulna. Döntött, elmegy. Ábel ezt nem sejtette, de Ottilia akkor neki nem is számított sokat. A társaságban néha egymás mellé sodródtak, és csak annyira nézték meg egymást, amennyire a volt partnerét látva bárki elgondolkodhat, hogy hová juthatott… volna.

Azután nem is tudtak egymásról. Három hónappal a newarki találkozás előtt azonban, amikor kiérkezett egy évre No Name-be, Ábel felhívta Ottiliát, mert egy közös otthoni ismerős rátukmálta a számát. Ábel tiltakozott, tiltakozott, de aztán meggyőzte az érv, hogy a világ végén minden telefonszám jól jöhet.

Beszéltek vagy két órát, és máris sokat megtudtak egymásról. Azt is, hogy Ábel otthon jól megvolna, de a magánélete végül mégis zsákutcába jutott, meg hogy szívesen van itt, de sajnálja, hogy kimarad a hazai „felfordulásból”. És azt is, hogy Ottilia együtt él egy lelki beteg, frissen elvált ír orvossal – persze úgy, hogy egymástól vagy ötórányira laknak. Ő maga még nem praktizálhat, ezért állatkísérleteket végez egy gyógyszerkutató cégnél, és meg is fizetik. Már nem adja fel, ezek gyökerek.

Nagyon banális helyzet, megírta Neil Simon is. De ez mégsem ugyanaz, mert szó sincs nosztalgiázásról. A két ember őszintén érdeklődik egymás iránt, de nem vár egymástól semmit. Az egyik otthon próbálta meg, a másik itt. Mindkettő vitte valamire, de egyik sem elégedett. Csakhogy már nem állnak ugyanazon az oldalon: ha együtt jöttek volna Európából, a bevándorlási tisztviselők előtt már nem állhatnának ugyanabba a sorba. Már kommunikálniuk kell egymással, már figyelniük kell az adott és a vett jelekre. Már vannak szavak, amelyeket akár máshogy is érthetnének.

– Szia (ami Welcome-nak hangzik)! Most azt kellene mondanom, hogy nem változtál sokat. Igen is, meg nem is. Legalább még mindig kölyökképed van.

– Ha most azt felelném, hogy szép vagy, megharagudna a barátod. Persze, abból sokat meg lehet tudni, hogy elmondod-e majd neki. Tudniillik, hogy kijöttél elém, meg hogy nálad fogom meghúzni magam.

Ottilia nagyon örül, de rezervált. Látszik, hogy elszokott az otthoni stílusú hangos reakcióktól, meg az erőltetett iróniától minden szóban, meg attól, hogy az otthoniak állandóan csak beszélni akarnak. Az itteni felületesség és megjátszott közvetlenség átvétele ellen pedig még tud védekezni.

S különben sincs értelme a sok szövegnek: először be kell mutatkoznia. Erre azért is szükség van, mert nem megy a beszélgetés. A két kutyának először körül kell szaglásznia egymást. Nem azért, hogy mindkettő megbizonyosodjék: akarhatna-e valamit a másiktól. Most csak azért, hogy világos legyen: egyik sem akar a másiktól semmit. Csupán azt, hogy elszámoljon legalább az utolsó öt évével.

A külső jegyek mellett a bemutatkozáshoz tartozik az áruház, ahová vásárolni járunk, az autóút, amely mindennap hazavisz, meg persze a lakás. Ez lesz a Tíz Nap színhelye, onnan próbálja majd Ábel megérteni a Várost. Csak akkor értheti meg Ottiliát, meg saját magát, meg azt, hogy miért érdekes mindkettőjüknek ez a groteszk, ugyanakkor szép játék, ha már megérti a Várost. Persze ehhez több év kellene, de neki csak Tíz Napja van. Hogyan kezdjen hozzá?

A Skyline a konyhaablakból

Ottilia a lakást egy kisebb, fából épített családi ház hátsó traktusában bérli, egy kicsit szegény, kicsit piszkos, de fehér külvárosban. A fehéret ők nem a falakra értik, de nem mondják ki, pontosan mire.

Ez fontos, mert egyedül lakik, és este a kocsitól a lakásajtóig meg kell tennie vagy húsz lépést.

Recsegő lépcsőn, hátulról a kertből kell felmenni a lakásba. Nagyon kedves hely, van benne kuckó, heverő, teázó sarok, mindez a szalonban. Ábel itt lakik majd tíz napig. Persze megnézi magának a hálószobát, de ott amerikai a kép: nagy franciaágy, vele szemben nagy televízió, meg egy toalettasztal. Mintha „Magánszféra” lenne kiírva a szobára. Európai fejjel – gondolja akkor Ábel – ez nem fogadható el. Ennek „Mayflower” hangulata van. Az 1620-ban idejött puritánok rontották el ennek a népnek az ízlését.

– A lényeg, hogy olcsó, édes, és lehetőleg rózsaszínű legyen – ezt nem Ottilia mondta, hanem egy 1963-ban kimenekült srác, aki akkor egyszer fél órára megfordult a Corvin-közben.

Azóta három házasságon van túl, jelenleg USA-állampolgár. Most az első felesége barátjának mondja magát, de nem Amerikában él, hanem Európában, mert nem szereti Amerikát. Ha Ottilia ismerné, megvadulna tőle. Ez az ember – persze Ivánnak hívják – állandóan azt magyarázza, hogy ma már csak Magyarországon lehet meggazdagodni, és csak ott lehet elbújni az állam elől.

Ábel még majd sokszor gondol rá, mint Amerika lelkiismeretére, aki egyformán kigúnyolná a háborús hőst, a szépfiút, a kemény vadnyugatit, a simlist, a butát, az elnökké lett amerikai kisgazdát, a színészt, a keleti parti WASP-ot, sokak haverját és szeretőjét, a WASP nehezen gondolkodó és beszélő fiát, vagy éppen a színeváltó médiapolitikust.

A hálószobáról meg az elnökökről eszébe is jut a Bathroom című festmény az amerikai polgári fürdőszobáról, amelyben a két tükörrel szemben mama és fiatalabbra retusált lánya áll (A mama és a papa már nem együtt alszik?). Mindkettő rózsaszín köntösben, rózsaszín papucsban, és az egész fürdőszoba mindenestől ugyancsak rózsaszín, még a vécékagyló előtti permetfelfogó szövetdarab is.

A kép vagy paródia – annak rossz –, vagy komoly, annak viszont tulajdonképpen jó, mert bizony igaz. Aztán a Hidegvérrelre gondol, ahol meg egy ilyen idillt dúltak fel.

Kelet-európai káröröm, de a gusztustalan fajtából. Milyen lett volna a Hidegvérrel sztorija egy szabolcsi tanyán, a járási börtönben meg a kisvárosi bíróságon? Ott, ahol három bíró van, mindegyik rendszeresen együtt iszik az ügyvédekkel és a börtönőrökkel, és az ítélethirdetés előtti szünetben a szemközti presszóban a soros ügyvéd így szól oda a pincérnőnek: „A szokásost a bíró úrnak és az ellenfélnek!” Kik lettek volna a szerencsétlen áldozatok, meg a kivégzésük előtt a börtönben lelkileg végképp megrohadó gyilkosok?

Csak Ottilia nem gondol ilyenekre. Ha van ideje, Temesit meg Esterházyt olvas. De minek törődjön a saját lakásával, meg azzal, hogy kinek miért nem tetszik a lakás, amikor csak aludni jár haza. Nem akar éppen itt otthon lenni, ebben a reménytelen külvárosban. Persze külváros csak reménytelen lehet, előváros már nem feltétlenül.

– Én mindig fölmegyek Nickékhez, ha van két napom. Csak hat óra út. Lehet, hogy nem is miatta, hanem az anyja miatt. Ő tényleg szeret, és sokszor kikérdez. Legalább ő nem sérült. Ezek között sok a sérült, csak nem hiszik el magukról. Sokan pedig korlátoltak. Igaz, otthon is. Meg Európában is. Meg persze én is.

Ottilia régen nem beszélt ilyen rövid mondatokban, és nem érzékeltette akarva-akaratlan, hogy az idő fontos. Egyáltalán, hogy csak fontos dolgok vannak. Hogy az idő mellett a pénzt, a helyet („Hova teszed azt a bőröndöt?”), meg a csöndet is meg kell becsülni. Pionír-gondolkodás.

A vendég közben már a konyhában jár, és szinte odatapad a konyhaablakhoz, miközben még Ottiliára figyel. De már csak azért figyel rá, hogy legyen mihez kötnie a látványt. Egyedülálló, benne van egy egész ország, egy egész történelem, egy egész mentalitás. Ráadásul félig-meddig alulról megvilágítva, ami pedig ennek az országnak az egyik nagy titka. Pár hónappal később Új-Mexikó varázslatos hegyeit („Land of Enchantment”) látja ilyen, szinte a horizont síkjából jövő erős fényben.

Napokkal később, ugyanitt, a reggeliző asztalnál – amikor Ábel már kezdte unni az impotens házibarát szerepét, de még nem akart kilépni belőle – csúnyán összevesztek egy apróságon. Közben a vendég ugyanezt a látványt bámulta, és arra gondolt, milyen jól illik a veszekedés témájához.

– Itt nálatok minden államban ugyanazt a sonkát kapni a szupermarketekben. Mindenhol ugyanazokat a magokat eszik reggelire. Mindenütt egyforma az alma, a paradicsom, meg a hálaadásnapi tök. Még a csomagolásuk is ugyanaz. S mindenhol egyformán beszélnek az emberek. A puritán múltjuk miatt azt nem merik kimondani, hogy Jézus, ezért lerövidítik, hogy Geez. Mindent mindenütt ugyanúgy csinálnak! Egymást utánozzák, vagy valami közös ideált?

– Európában viszont nagyon kicsik az országok, állandóan határokba ütközöl. Nekem ne katymald ezt az országot, mert én választottam, nem a papám intézte el. Már unom, hogy állandóan Európát dicséred. Most itt vagy és kész. Tessék tisztelni a vendéglátót.

Csak azt nem teszi hozzá, hogy punktum. Ez már a régi Ottilia, aki annak idején jól megrótta Ábelt, mert tessékelve magázta Ottilia nagyanyját. Van benne valami nevelési ösztön, amit nem tud diplomatikusan kiélni. S állandóan javítani akar a világon. Nem érti, hogy változásra, változtatásra törekedni értelmetlen. Fölösleges dolog erőltetni a mozgást, amikor lehet, hogy nem is létezik. Tudott-e vajon Berkeley püspök a buddhistákról?

Ennek a szorongásokat és sérelmeket közvetítő vitának azonban a látvány a háttere. Az ablak mögött

a kissé elvadult apró kert, a végében régi fakerítés, mögötte vastag gaz;

az autópálya, amelynek ezen a szakaszán a Tíz Nap alatt sohasem volt dugó;

egy meghatározhatatlan tájegyveleg, benne Best Western betondoboz az új-mexikói indián viskókat utánozó adobe-színben és kiszedhető erkélyekkel, sok-sok jellegtelen kis faház, meg egy tó vagy elzáródott tengeröböl kusza nádassal a partján;

mögöttük pedig

a Város.

Csak a Skyline látszik belőle, azaz az egymáshoz húzódó felhőkarcolók által kirajzolt mesterséges horizont. Mintha elvarázsolt kastély lenne a Város. Ebben a kísérteties fényben olyannak látszik, amilyennek Moody, majd sok más tanatológus szerző festette le a halál előtti utolsó látványt. Pár hónapja pedig Ábel egy olyan ismerőse, aki pontosan emlékszik rá, hogy akkor látott ilyen képet, amikor biztosan nem volt (nem lehetett) eszméleténél, mégis hallotta, hogy az ágya mellett az orvosok arról beszélgetnek, hogy meghalt. Ezt később meg is erősítették.

Ennek a látványnak azonban semmi köze a halálhoz. A vendég még meg sem melegedett. Ottilia teát csinál, rágyújt (ezt csak akkor teszi, ha teljesen biztonságban érzi magát), a vendég elheveredik a kanapén, ő is rágyújt, és mesélni kezd.

Rendszerváltozásról a kanapén

Még sem rendszerváltásról, sem rendszerváltozásról nem beszél senki Magyarországon, a szót sem ismerik (illetve még nem rakták össze). A konzervatív érzelmű reformkori reformerek még nem vetik el a „rendszerváltás” szót arra hivatkozva, hogy (idézet) „váltani csak gatyát szokott az ember”. Még fennáll a régi rendszer, amely elől Ottilia is eljött. Igaz, valójában azért jött el, mert nem volt senkije és semmije, annál pedig Amerikában is csak többje lehetett.

Ebből a régi rendszerből persze már csak egy kollektív mentőakció zaja hallatszik. Ki a partról, ki a hajón belülről, ki – egyelőre – a sekély vízből segít a kirakodásban. A még együtt serénykedő mentőosztagok arra közösen vigyáznak, hogy a hajópincébe leterelt öreg fedélzetmesterek meg egyéb matróznyúzók csak akkor jöhessenek ki, ha már a nyakukig ér a víz, és örökre elmenjen a kedvük a hajózástól.

Még nem lehet tudni, ki lesz az új kapitány, a szakács meg a számvevőtiszt, sőt azt sem, hogy új hajót építenek-e vagy a roncsot emelik majd ki (a víz sekély), hogy újrafessék. A matrózok zöme a régi lesz, a tisztikar kicserélődik, de úgy, hogy lehetőleg egy része ne tudjon úszni. A zászló pedig biztosan más lesz, mint régen.

Ezt a cinikus diagnózist Ábel több órára nyújtva adja elő úgy, hogy közben – pedig három hónapja nem volt otthon – bennfentesnek is mutatkozzék. Persze, hogy az, hiszen egyik barátja egy esélyesnek mondott új párt alapítója (később az általa beléptetett megbuktatóival hetekig vitázik azon a sajtóban, hogy előbb lépett-e ki, mint ahogy kirúgták). Egy másik nem alapított semmit, és a tagkönyvének a száma is ötjegyű, mégis nagy ember lesz belőle. A harmadik meg egyszerre több pártba lép be ősszel, tavasszal egy kivételével mindegyikből nem kilép, hanem kimarad, mint a faluszéli gyerek az iskolából, mert a tehenek között is megtanulhat olvasni – ha van esze hozzá. Ha meg nincs, jobb is, ha kimarad.

Tánc a templomban

Iván ateista, de a felszínes vallásosságot még a bigottságnál is jobban utálja. Ezért aztán lengyel, orosz vagy ír misére szívesen elmegy, de valódi amerikaira kevésbé. Főleg akkor nem, ha az istentiszteletet a felekezetnek a világon egyetlen templomában tartják, előtte zászlófelvonással és rikácsoló gyerekkórussal, utána meg a közhasznú szereplés heti sikerlistájának a kihirdetésével.

…

Syllabux Könyvkiadó
Felelős kiadó: Szabados Tamás
www.syllabux.hu

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus előkészítés: Nagy Lajos
Megjelent 2014-ben, Budapesten

ISBN 978-61-5529-673-4

Felhasznált betűtípus: Noto Serif
– Apache License, Version 2.0 –

© Minden jog fenntartva