Móricz Zsigmond

Az asszony beleszól

Rab oroszlán

Kossuth Kiadó

Tartalom

AZ ASSZONY BELESZÓL

RAB OROSZLÁN

Első rész

Második rész

Harmadik rész

Negyedik rész

Ötödik rész

Impresszum

AZ ASSZONY BELESZÓL

1

Olyan volt, mint egy periszkóp. Ahogy karcsún, szőkén, kicsit túl fiatalosan kiemelkedett az élet hullámaiból, az volt egyetlen rendeltetése, hogy mindent megnézzen.

Most, hogy becsöngetett a kapun, egyéb okosat nem látván, felpillantott az égre.

Már régen nem látta az eget. Felnevetett: úgy tűnt fel neki e pillanatban, mint valami anakronizmus. Olyan volt ez az ég itt Budapest felett, éjfél után fél kettőkor, mint otthon gyermekkorában és diákkorában, mikor a csillagképleteket tanulta. A mitológia beszél így az égről. Különös, hogy az ég mennyire kiment a divatból… Nem is csoda, az ember megunja azt, amin nem változtathat. Ezek a házak is divatjamúlt szörnyetegek, mintha az óvilág ittmaradt masztodonjai volnának, csupa reneszánsz-törmelék, malterból és gipszből… Még az Óriás utcában most is van egy „szobrász”-műhely, annak az udvarára néha benéz, ha arra megy, a század elejéről ittmaradt gipsz házornamensek hevernek ott nagy tömegben. Már azok nem kerültek falra. S többet nem is fognak, mert most a skatulyaépítészet kezdődik Pesten is… Ja igaz, az ég… Most hirtelen valami óriási burának látta, nagyszerű selyemburának, amely át van szurkálva tűvel, s az apró nyílásokon valami túlvilági fény fényesedik neki, mint a színpadi körfüggönyökön át a reflektor fénye.

Újra nevetett, mert fiatal volt, és egészséges, és jól ment neki ebben a furcsa, komisz világban; sikerei voltak, és így volt kedve elcsodálkozni azon is, hogy az ősi látványosság így átalakult benne. Még mikor kezdte fogalmazni magában a képet, mást akart mondani: azt, hogy olyan, mint egy sátor. De ő már nem volt pusztai sátorlakó, ő főbérlő volt ebben a házban az Üllői út végén. Egy cserkész inkább mondhatná sátornak. Őnála viszont az csak játék volt a szavakkal. Ő már tudta, hogy a véges, de határtalan tér a Természet laboratóriuma, ahol kísérletek folynak, mint a mikrokozmoszokban, az ember mécses-életének körében, itt például Budapesten ma, 1933. március 28-án.

Valaki megállott mellette, s igen kicsit és fanyarul, de megemelte a kalapját.

Odapillantott, ki lehet ez a szokatlanul udvarias úr, hiszen a pesti bérházak lakói úgy élnek egy más mellett, mintha vadidegenek, más nemzetbeliek, sőt más égitestek lakói volnának. Nagyon megemelte a kalapját, s meg is hajlott hozzá, mert igen jó nevelést kapott otthon az alig kispolgári lakásban, édesanyja ezzel pótolta az apa kismesteri állapotát.

– Jó estéket kívánok – szólt szokása szerint kicsit viccesen.

– Jó estét – mondta az idegen. – Már tetszett csengetni?

– Igen, már csengettem, de az öreg Cerberus mélyen alszik.

Ezzel még egyszer megnyomta a csengő kis fehér gombját.

Hallgattak, és igyekeztek egymásra nem nézni, kötelező figyelemből. Ki szereti azt, ha a másik erősen ránéz?

Most arra gondolt, hogy milyen furcsa: a világon a legtermészetesebb dolog, hogy ez az úr magyarul beszél. Ahogy ránézett, nem látott rajta semmit, ami erre kötelezné. Ha Bécsben állott volna meg mellette, németül szólana. Az egész megjelenése olyan volt, hogy éppen úgy találkozhatna vele Bécsben vagy akárhol. Vajon, aki németül beszél, annak német gondolatai vannak? Úgy érti, hogy két német hasonló helyzetben valami speciális németet gondol?… Vagy a beszéd csak olyan, mint a ruha, amit fel lehet venni s ki lehet cserélni, a lényeg, a gondolat, az emberi lét, az nem változik? Az úr németül is pont ennyit kérdett volna, hogy: már tetszett csengetni?… Hát persze. Mit is kérdhetne mást.

– Az eget nézem – mondta szokott közvetlenségével, de mentegetőzve, hogy újra felpillantott az égre, s röstellte magát ezért a gyerekességért az idegen úr előtt, aki nála sokkal öregebb volt és sokkal elnyűttebb, biztosan rosszul megy neki.

Az idegen is felnézett az égre.

Az ég igen nagy volt, mert az Üllői út ezen a tájon jó széles és szemben a klinika épülete felett óriási nagy darab látszott belőle. Jobbra a Ludovika-kert fái elmosódtak az utcai világítás bizonytalan sárgaságában, az utcai lámpák szinte elvesztek ebben a nagy, világos tavaszi éjszakában.

– Szép tiszta – mondta az idegen.

Neki is épp ez volt a gondolata. Szép tiszta az ég. Semmi felhő nem volt rajta, s a rengeteg csillag hunyorogva pislogott.

– Könnyű az égnek – mondta az idegen –, de mi itt a földön.

– Hát persze.

Elmosolyodtak. Itt a földön nagyon különös dolgok vannak most. Könnyű az égnek. Ott az van, ami ezer év előtt volt, vagy tízezer, százezer év előtt, millió év előtt.

– De itt a földön egy év is sok.

– Nagyon lerongyolódtunk.

Szerette volna megtudni, ki ez az úr, hol lakik a házban, melyik lakásban. Nem ismerte, tehát biztosan az első udvarban lakik, nagy lakásban. Téli bunda volt rajta, nagy városi bunda, de a nyakán a prém kissé kopaszodik. A hátulsó udvarban már mindenkit ismer, de az első udvar nagy lakásait csak névleg. Próbálta beosztani, s az volt az érzése, hogy az idegen, az Flemming, a pipereszappan-gyáros. Első emelet hat. Ez a legnagyobb lakás, hat szoba.

– Jó soká jön a házmester. Ebben demokrata. Nem ismeri fel a csengetésről, ki akar bemenni.

Az idegen úr ránézett s elmosolyodott. A fiatal élénkség ragályos volt. Nem lehet annak ellenállni, ahogy ő vékony kis sétapálcáját lóbálja s könnyű lábain inog.

Vajon honnan jön ilyen későn? Talán mulatott s egy kis bor van benne, azért ilyen udvarias.

Belekapaszkodott abba a szóba, hogy „nagyon lerongyolódtunk” s vakmerően azt mondta:

– Az emberek leszoknak a mosdásról is.

Az idegen felnézett s újra felmosolygott.

– De mennyire – mondta.

Tehát tényleg a pipereszappan-gyáros.

– A drogistáknak rosszul megy – támadott tovább –, hallom, Vérey is inzolvens.

Vérey Budapest legismertebb drogista üzlete. Éppen ma hallotta, hogy fizetésképtelen lett, s nagy szenzáció lesz holnap, ha megjelenik a lapban. Mindenki ismeri, mert nem lehet elbújni a Vérey-cég óriási hirdetései elől. Ott orcátlankodnak azok minden hirdetőtáblán. A külvárosban éppen úgy, mint a Belváros világítóoszlopain, s a lapok hirdetési rovatában. Egyetlen cég volt, amelyik még ma sem szüntette be a hirdetéseit.

Az idegen úr elmosolyodott, s kitérően azt mondta:

– Ma mindenki inzolvens, a sarki kávéházban még két évvel ezelőtt reggel ötig mulattak, ma már be van csukva, pedig alig múlt éjfél… Nincs vendég…

– Pedig ez egy demokrata kávéház – nevetett rá –, a FRADI-ban a főhadnagy és a sofőr egymás mellett ül … Azért Vérey nemigen járt ide…

A házmester ebben a pillanatban kinyitotta a kaput, s az idegen ezt felhasználta, hogy ne kelljen válaszolnia. Megemelte a kalapját, és korát megillető elsőbbséggel belépett a ház sötétjébe.

Odaadták a morózus házfelügyelőnek az obulusokat, s az idegen sietve ment fel az első lépcsőn, ő pedig az udvar homályában lógott a hátsó lépcső felé. Neki ez rövidebb út volt, mintha körülmegy az első udvar folyosóin, bár arra is mehetett volna.

A hátsó lépcső vak volt, csak egy petróleumlámpa világította meg. Az első lépcső sem volt nagyon világos, csak minden második emeleten égett egy gyenge villanykörte. A házmester fizette a lépcsőházi világítást, hát spórolt. Lift a házban nem volt. Egyáltalán nagyon szegényes külvárosi ház volt ez, cifra és barátságtalan, de olcsóbbak voltak a lakások, s jó helyen volt a ház. Ha kilépett a lakó, azt hihette, hogy valami villanegyedben lakik, mert itt voltak a régi botanikuskert fái még s a tér is nagy volt és tele fával. Csak akkor jöttek rá, hogy tömegnyomor részesei, ha bent voltak a házban, s a kapu becsukódott utánuk, mint valami börtön sötét vaskapuja.

Kétszer is megbotlott a kopott csigalépcsőn, míg felment. Az első emeleten megint volt egy kis petróleumlámpa, mint a falusi istállólámpák, de feljebb már semmi sem világított. Kicsit büszke volt, hogy ilyen előkelő emeleten lakik, címbemondásnál jól lehetett vele operálni, első emelet huszonhat. Nevetve bújt be az összekötő folyosóba, ahol olyan cúg volt, majd elvitte.

Az ő lakása ott volt mindjárt az első fordulónál, sarkon, szemben a hátsó udvar bús kikötőjében. Két ablak világított át halványan a vászonfüggönyön. Az asszonyka már úgy látszik az alkóvban van, de ébren kell lennie, ha az éjjeli lámpa még mindig ég.

Míg a kulcsot kikereste, elpillantott a hátsó udvaron. Ott már kivétel nélkül minden ablak sötét volt. Már aludt a sok szegény ember. Mindenki pihent, kipihente a napi fáradalmakat, s építette holnapra magát a még nagyobb bajokra, mert a tegnappal nincs semmi baj, csak a holnap… Az a keserves…

2

Benyitott a parányi kis előszobába, ami annyi volt, mint egy szemétláda. Bezárta maga után az ajtót gondosan, a reteszt is rátolta, most aztán igazán úgy érezte, mintha börtönben volna. A boldogság börtönében.

– Maga még nem alszik?… szivikém… hogy van, kis szívem?

– Hol van ilyen soká?

– De mért nem alszik?

– Tudja, hogy nem tudok aludni, míg haza nem jön.

– Hát ez rettenetes, erről le kell szokni – s ráborult az édes kis asszonykára, az ő saját külön kincsére, aki itt várja őt éjfél után fél kettőig, mikor már a kávéházak is bezártak itt a külső tájon, vendég hiányában, be sem várva a zárórát. És ez itt vár, ez a kis édes.

Hosszú karjaival át- és átfonta és összecsókolta a jó meleget.

– Óriási szenzációk vannak – mondta a fülébe. – Nem jöhettem hamarább, egyszerre két gyilkosságban is dolgozom.

Az asszonyka felkelt, papucsot húzott, hálóköpenyt vett vékony ingére, a félselyem ingre, amiben közben remekül meglátszottak a kupolái.

– Maradjon csak nyugodtan az ágyban, majd én körülnézek, mit lelek enni.

– Nagyon éhes?

– Eléggé.

– Mindjárt behozom az ételt, addig ne haljon meg.

– Még meghűl, ki ne menjen.

De az asszonyka már ment kifelé, mint a kötelességteljesítés angyala, s voltaképp azért ment ki, hogy az ura fel ne gyújtsa az előszobában is a villanyt, óriásiak ezek a villanyszámlák.

– Megmelegítsem?

– Á, persze, tudja, hogy hidegen szeretem.

Az asszony ezt tudta, de nem hitte. Úgy gondolta, hogy az ura csak azért eszi hidegen a déli maradékot, hogy ne kelljen gázt gyújtani, mert az is gyilkos, a gázszámla; de ő nem bírta volna hidegen megenni azt a fagyos zsírt, úgyhogy sohasem bírta elfogadni az ura hideg vacsoráját egy kis huzalkodás nélkül. Pedig ez csakugyan hidegen szerette, megszokta otthon, ahol az édesanyjuk bizony sose kelt fel melegíteni ha a fiai későn jöttek haza. Sőt valami különös jóízt érzett, ha hidegen ette az ételt. Parasztősök igénytelensége volt benne.

Nagy tálcán volt előkészítve a paprikáskrumpli, savanyú uborka és a déli főtt tészta maradéka. Behozta tehát úgy, ahogy volt, s letette a szobában az asztalra.

A szoba mindjárt tele lett ételszaggal, s a férjecske, aki pompás fehér fogai közt csámcsogva majszolta az ételt, mindjárt el is sorolta a szenzációkat.

– Fene egye meg, az utolsó percben szól ez a Zurmüll: Borgödri, Borgödri… Borgödri nincs… Hol csavarognak az urak? A rendőrség telefonál, hogy valami úrinő leugrott a harmadik emeletről… fusson csak Vigh kérem… kérem Vigh legyen szíves… ez az állat sosincs, ez a Borgödri… kérem Vigh úr legyen szíves, tegye meg kérem… vegye fel a kabátját kérem, a sétapálcáját kérem, és fenntartok magának egy hasábot, de diktálja be telefonon, a frász ebbe a Borgödribe, hogy ez sosincs mikor kellene, kénytelen vagyok magát zavarni, kedves Vigh úr, ne vegye rossz néven kérem szépen…

Minden szónál nevetett, mert a dialóg sokkal rövidebben és az udvariassági fölöslegek nélkül folyt le, de Ilonkát azzal szokta szórakoztatni, hogy öngúnnyal mindig úgy állította be magát, mint ahogy igazi meggyőződése szerint kellett volna, hogy beszéljenek vele… Ilonka nem volt egészen tisztában a dologgal, hogy is folyik le egy ilyen jelenet, mikor az éjjeli szerkesztő kikerget az éjszakába egy kollégát, azt, aki éppen jelen van, s számára nem lett volna különös, ha valóban a legnagyobb udvariassággal történik. Őt csak éppen annyi kapta meg, hogy egy úriasszony leugrott az emeletről.

– És miért? – kérdezte megborzongva s kimeredt szemmel.

Imre nagy villa paprikáskrumplit nyomott fogai közé:

– Azt el fogja olvasni reggel, nem őrültem meg, hogy elvegyem saját magam elől a sikert… Szenzációs és megrendítő… megjegyzem, hogy mikor én odaértem, az úriasszonyból már nem volt egyéb az udvar betonkockáin, csak egy körülbelül hetvenöt centiméter széles és körülbelül két és fél milliméter mélységű vértenger. Meg a házfelügyelő, aki fel volt háborodva, hogy mindenféle bestiák beszöknek a kapun aljas ürügyekkel, hogy az ismerősökhöz mennek, s ahelyett felszemtelenkednek a harmadik emeletre, hogy mire a kulcsot felakasztotta, már a zuhanás is megvolt. Maustot, maustot. Természetesen első dolgom volt felmenni az állítólagos ismerősökhöz, akik valóban távoli ismerősök voltak, s nem aludtak, mert azt tárgyalták, hogy fogalmuk sincs, hogy dr. Menczné mért éppen az ő házukat választotta ki, mikor egészen más kerületben lakik… Hát tudod, játék volt kiszedni, hogy az urával bajban volt az asszonyka, mióta a férj – elég helytelenül – tönkrement; a barátja, az pedig egy link alak… ahogy szokott… szóval holnap majd elolvasod… Borzasztó jól írtam meg, olyan pszichológiai regényt rögtönöztem, dialóg, összetűzés, a házmester nem akarja beereszteni, kitépi magát és őrült módon rohan fel… Minden megvan, ami a Pesti Élet olvasóinak a reggeli kávé mellé szükséges, hogy egész nap örüljenek, hogy ők még élnek… Zur el volt ragadtatva, megkínált cigarettával s felolvasta telefonon Cónixnak…

– Kinek?

– Ja, újabban a főszerkesztőt nem hívjuk másképp, csak dr. Cónix – és jóízűen kacagott.

Mulatott rajta, hogy Ilonka még ma sem szokott hozzá ezekhez az éjféli riportokhoz. Egy időben annyira a szívére vette, hogy nem is mondta el neki, vagy átalakította humoros esetekké. Neki már nem volt nagyobb élmény egy ilyen riport, mint a telekkönyvi betétszerkesztőnek a parasztok veszekedése a telekdarabokon. Vagy a miniszteri irattárban az újonnan lejött akták tömege.

– A másik még mindig a kis kenyereslány, akit a jassz fiú dühében megfojtott, mert védte tőle az erényét… Tudja, a Nap utcában a Nap és Éj garniban jutott eszébe védeni az ártatlanságát… Óriási szenzik derültek ki a külvárosi éjszakáról. Barátom, megtaláltam a kislány naplóját, hallatlan, mik vannak egy kis kenyereslányban. Hogy készül az életre. Három címet adtam neki, egyik remekebb, mint a másik. Az öreg direkt megdicsért. Nem Zur, hanem a segédszerkesztő.

A paprikáskrumpli úgy elfogyott a tálból, mintha valami nagyszerű ínyencség lett volna.

Az asszonyka éppen olyan borzalommal hallgatta a történeteket, amilyen iszonyattal látta, hogy harsog az ura foga alatt a savanyú ugorka.

De a fiú roppant vidám volt, és tele volt örömmel, hogy az összes lapot lefőzte már harmadik napja.

– Az öreg megdicsért. Direkt megdicsért – ismételte.

Ez ugyan alig volt valószínű, mert „az öreg” az a segédszerkesztő volt, mindennapi referádájának tengeri kígyója, kemény katonaember, aki egy janicsár szívósságával préselte ki belőlük a napi csodákat.

– Más időkben, barátom, fizetésemelés lett volna belőle, de most persze boldog vagyok, hogy engem most már egész biztos, hogy nem fognak leépíteni. De a Borgödri bőrében nem szeretnék lenni. Cónix azt mondta, hogy csak fiatalokkal lehet dolgozni.

– Mert azoknak nem kell fizetni.

A férj úr nagyot nyelt:

– Ha elvégeztem volna az egyetemet, hogy a papáék boldogok legyenek, ma még ha állásom volna is, amire semmi kilátás, akkor se keresnék csak legfeljebb felényit, mint így…

Remek volt ma Borgödri meg Zurmüll, az éjjeli szerkesztő. Ez a Zur, az egy boldogtalan ember: tele van a lelke álmokkal és víziókkal, és tördelnie kell. Ilyen dolgokat produkál az élet. Költő a nyomdában. Az a csoda, hogy a lapban mégis benne van, amit beleírtak.

– Igaz, hogy sokszor kétszer is benne van.

– Na, ugye… – és nagyszerűen nevetett s a krumpli fénylett a kemény fogai közt… – Azt kérdi ma éjjel Zur Borgödritől: „Látott már maga akasztást?” Azt mondja rá Borgödri: „Majd megnézem, mikor magát akasztják.” Nahát erre szegény Zur elsápad, és elmered szeme-szája, ilyet mondani, hogy őt akasztják… valaha… – Hogy mer maga ilyeneket kiejteni a száján? Vonja vissza. Nem tudja, hogy ez auspicium? Maga sötét alak…

És Imre kacagva hajtja le a fejét, még most is olyan mulatságosnak találja, amit látott.

– Vonja vissza, vonja vissza – kiabált rá. – Szüntesse meg ezt a jövendölést, vagy azt akarja, hogy életem meg legyen mérgezve? Napóleonnak megjövendölte egy cigányasszony a császárságot, és maga nekem a… a… borzasztó… Vonja vissza már…

Borgödri nem is nevetett, és ez volt a legjobb: ez nem szokott nevetni, ha viccet csinál, úgy tud jönni, menni pléhpofával, mintha nem is volna semmi jelentősége… De Zur egyre jobban követelte, hogy másítsa meg a jövendölését. Arra Borgödri leül az asztalához, és elkezd írni: egy ívet teleír, s akkor odaadja Pellének, hogy adja át Zurnak. Az íven ez volt:

„Végrehajtási Utasítás Zurmült Albert függesztési ügyében…” Én nem tudom a pontos szöveget, ahogy a legfelsőbb hatóság az akasztásra kiadja a rendeletet. Pontos külsőségek. Számok, évszámok, törve, ahogy a kir. ügyész szokta kapni…

Képzelheted, hogy szegény Zur megőrült, már az egész teste remegett és üvöltött és széttépte a papírt, és csak azért nem tépte szét Borgödrit, mert ez vaskos és erősebb nála. Így citerázni egy költő idegein.

Borgödri kimegy, s a legnagyobb nyugalommal végzi a dolgát. Ha az ajtó előtt el kellett mennie, mindig benézett s elkezdett suttogni, amit nem lehetett érteni, de úgy jött ki, mintha azt mondaná, hogy „akasztás… Zur…” Szegény Zur ezt nem heveri ki számtalan évig…

Ilonka szenvedélyesen vele nevetett, de borzongva nevetett s csodálkozott.

Neki egészen elképzelhetetlen volt az az egész élet, ami ott folyik a szerkesztőségben. Most ebben az éjfél utáni órában csak úgy tudott Imrével együtt kacagni, hogy a lelke mélyén folyton azt érezte, hogy őrá is éppen olyan hatása volna ennek a viccnek, mint arra az érzékeny lelkű költőre. Hogy lehet az akasztással játszani? Mint a hóhérlegények. Egész megfázott tőle. De hát ezek folyton ilyen dolgokkal játszanak, ma minden hírlap csalásokkal, sikkasztásokkal, gyilkosságokkal van tele.

– Mert ezt szabad írni, de vannak földön és égen, amiket érinteni tilos – szólt Imre, s most olyan szorgalmasan dolgozott, hogy a száját nem tudta tovább egyébre használni.

– Engem naplopónak tartottak a barátaim, és ki tudott közülök már megházasodni!? Mind otthon van a család terhére, és savanyodnak, mint a vinkó.

– Na, és maga felényiért ugyanannyit dolgozik, mint a kollégái dupla fizetésért.

– Ugyanannyit?… Kétszer annyit, háromszor annyit, tízszer annyit!… Mert bennem még van egy kis tűz, hálistennek, és nem nekik dolgozom, hanem magának! Mert csak a maga kedvéért dolgozom ennyire. Nem?

– Magának most kell keresni. Nincs nyugdíja.

– Legalább nem kell félni, hogy öregkoromra levonják.

Jóízűen nevetett és maga elé húzta a másik kis fehér tálat, amelyben a főtt tészta volt. Jó vastagon meghintette porcukorral a túróscsuszát, amely egy darabba fagyva, mint valami kémiai massza bújt meg a tálban s hozzáfogott villázni.

– Ezt így szeretem – szólt s betömött egy adagot a fogai résén. – Tudja, úgy szoktam rá, hogy nem akartam, hogy édesanyám éccaka felkeljen melegíteni… Nem volt itt senki hazulról?

– Nem.

– No, Vili, eljöhetne többször is, magát szórakoztatni.

– Vili? Vili nem jön ingyen.

– Úgy.

Imre kicsit elhallgatott. Hogy ez az asszony milyen anyagias.

De nem akart rossz hangulatot, hanem egy villát felmutatott:

– Ez a jó!

– Hát akkor csak egye – mondta az asszonyka, és borzongva húzta össze magán a köpenyét és elfordította a szemét a szörnyű látványról.

– De azért csodálkozom, hogy tud ennyi gyilkosságot nézni.

Az emberke nagyra meresztette a szemét.

– Hogy tudok? De hisz ez óriási. A szemem előtt folyik le az egész világkavargás. Boldog vagyok, hogy láthatom.