Andrzej Żbikowski

A hírnök

Karski, a világ igaza

Kossuth Kiadó

Tartalom

„A hőskor”. Bevezető

Varsó–Angers 1939–1940

Angers–Krakkó–Varsó 1940

Krakkó–Varsó–London 1940–1942

London és az Egyesült Államok 1943–1945

Leállítható lett volna a holokauszt?

A történet vége

Köszönetnyilvánítás

Bibliográfia

Irodalom

Névmutató

Impresszum

„A hőskor”. Bevezető

Witold Gombrowicz a következőket írta a lengyel nemzeti képzeletről Henryk Sienkiewicz hatásáról szóló esszéjében:

„De hisz a lengyelek már évtizedek óta az üzleti bájt kultiválták, mindig valami más és magasabb érdek jegyében, így nincs mit csodálkoznunk, ha Mickiewicz, aki mindenek ellenére egy óriás volt, és alapvetően nem üzleties szellem, fokozatosan Sienkiewiczcsé változott, aki viszont már nyilvánvalóan arra törekedett, hogy mindenáron tessen. Először is ő akart olvasóinak tetszeni Másodszor arra vágyott, hogy az egyik lengyel tessék a másiknak, és hogy a nemzet tessen minden lengyelnek. Harmadszor, azt szerette volna, hogy a nemzet tessen más nemzeteknek.”

A folytatásban pedig:

„Az általa favorizált »szépséget« mindenki ideális pizsamának használhatta, aki nem akart a maga rút meztelenségével szembenézni. […] S a hazafiság, ez a lengyel hazafiság, amely kezdetben oly fürge és könnyed volt, eredményeit tekintve viszont annál véresebb és hatalmasabb, az eszméletlenségig megrészegült a sienkiewiczi Lengyelországtól.”

Úgy gondolom, ez az egyik legtalálóbb leírás arról, hogy milyen volt a lengyel öntudat állapota a két világháború közti évtizedekben és a II. világháború időszakában. Jan Karski is minden bizonnyal ilyen elfogult hazafi volt 1944-ig, az év második feléig. Ekkor bukott el a varsói felkelés, a nyugati szövetségesek pedig végleg ejtették a lengyel ügyet. Nem ő volt az egyetlen, aki akkor riadt föl álmából, amelyben kivételesnek látta Lengyelország világtörténelmi küldetését, akárcsak a mi lengyel igazságainkat és erényeinket.

Negyven év telt el kemény egyetemi munkával az Egyesült Államokban, mire színre lépett az új Jan Karski, aki tanúja volt a történelem legbarbárabb korszakának, a holokausztnak. Olvassunk bele még egyszer Gombrowicz Naplójába:

„Könnyű rájönnünk, hogy e két fogalom – a nemzet és az Isten – nem egészen illik össze, mindenesetre nem alkalmasak rá, hogy felsorakoztassuk egyiket a másik mellett. Az Isten – erkölcsi abszolútum, a nemzet viszont meghatározott törekvésű, a létért közösen küzdő emberek csoportja… El kell hát döntenünk, erkölcsi érzékünk-e a legfőbb igazság számunkra, vagy e csoport érdekei.”{1}

Karskinak éppen az erkölcsi érzék volt legfőbb érve az igazság mellett.

Nem azonnal és nem mindenki számára vált érthetővé átalakulása elfogult lengyel hazafiból kritikus gondolkodóvá; Lengyelországban is magára haragította a közvéleményt, az emigrációban pedig még nagyobb vihart kavart az a kérdés, hogy Karski miért hangsúlyozza ennyire a zsidók tragédiáját, és miért feledkezik meg a háborús években szenvedő lengyelekről. Egyáltalán miért beszélget Claude Lanzmann-nal, a Soá című film rendezőjével, és ha már szóba áll vele, miért hallgat a lengyelek ezreiről, akik megkapták a Világ Igaza kitüntetést.

Senki sem figyelt rá akkor, amikor azt mondta, azért üldözték a lengyeleket, mert ellenálltak a német megszállónak, aki rabszolganéppé akarta alacsonyítani őket, a zsidókat pedig azért gyilkolták, mert zsidók voltak. Karski fokozatosan jutott el ehhez a tudáshoz, s az ehhez vezető út nem volt egyenes. Erről az útról szól ez a könyv.

Jan Kozielewski, vagyis Karski 1914. április 22-én született. Családjának félig nemesi, félig polgári gyökerei voltak. Gyerekkorából főként a nélkülözés maradt meg az emlékezetében. Kozielewskiék Łódź egyik szegénynegyedében laktak, ahol még csatorna se volt. Apja szíj- és erszénygyártó üzemet vezetett, anyjára a háztartás maradt. De nem is annyira a szülei alakították a sorsát – apjára nem emlékezett, anyjának, Walentynának főként vallásosságát köszönhette –, mint inkább jóval idősebb bátyja, Marian, Piłsudski elkötelezett híve, aki a légióban harcolt, majd nagy karriert futott be a Lengyel Államrendőrségben. Ő volt Jan példaképe, mert megmutatta, hogy van értelme szolgálni a hazát és a rabság évei után helyreállított államot. Az sem elhanyagolható szempont, hogy bátyja támogatta.

Nyolcan voltak testvérek, Jan két fivére gyerekkorában halt meg, egyikük tüdőbajban. Mindegyik Karski gyereknek egyedül kellett boldogulnia a világban, bár érvényesülési esélyeiket javította legidősebb bátyjuk előmenetele, aki fokról fokra feljebb kapaszkodott a ranglétrán. Mind a hatan legalább gimnáziumot végeztek. Sajnos szinte semmit sem tudunk arról, mi lett a sorsa Jan két másik fivérének, de a jelek szerint már a háború kitörése előtt eltávolodtak egymástól, a megszállás alatt pedig biztosan nem tartottak fenn egymással közelebbi kapcsolatot. Egyikük Dél-Amerikába emigrált, alighanem már a háború után Karski nem tudta biztosan, hogy az anyja 1934-ben vagy 1935-ben halt-e meg (Varsóban, a bródnói temetőben nyugszik). Háború utáni visszaemlékezéseiben megjelenik néhány epizódban az egyik nővére, Laura és a férje, Aleksander, akit a háború alatt meggyilkoltak.

Általában nagyon keveset tudunk Jan Karski fiatalkoráról, lwówi egyetemi éveiről, a külföldön végzet gyakornoki munkájáról. Lehet, hogy a háborús megrázkódtatások, az intenzív élmények törölték emlékezete mélyrétegeit; de akárhogy is történt, a professzor csak nagyon idős korában kezdte megosztani az iskolaévekből maradt emléktöredékeit, emlékezetébe idézni a barátai, például Salcio (Izio) Fuchs, vagyis Seweryn Fox amerikai professzor, a Kecske, vagyis Kuba Przytycki, Lejb Ejbuszyc és Sasza Goldberg alakját. A Fiatal éveim és A küldetésem című filmben emlegette, bár nem név szerint, azokat a zsidó barátait, akikkel együtt járt a łódźi Józef Piłsudski Gimnáziumba (1931-ben végezte el). Ezek a fiúk tehetségesek voltak matematikából, és jóindulattal viseltettek iránta. Újabb életrajzíróinak{2} csak azt sikerült megállapítaniuk, hogy a jezsuitákhoz járt általános iskolába, a Mária-kongregáció tagja volt, később pedig, nyilván már Lwówban, csatlakozott az Ifjak Légiója nevű szanációs{3} ifjúsági szervezethez, amelyet 1929 végén alapítottak. E szervezet nagyon meggyengült 1934-ben, amikor szakadást idézett elő a baloldallal szimpatizáló tagság.

Karski tehát eszmeileg a hagyományos katolicizmusból indult ki, emellett hű volt a Piłsudski marsall vezetése alatt álló légiók szellemiségéhez. A professzor visszaemlékezéseiben ritkán tért vissza ifjú korához és az ehhez az időszakhoz kapcsolódó helyekhez. Sosem állította magát előtérbe, sőt, inkább az események árnyékába húzódott, melyeknek tanúja volt, így nem nagyon derül ki, hogyan lett belőle hős. Az említett filmekben csak azt meséli el viccelődve, hogy azért tanult Lwówban jogot és diplomáciát, mert arról ábrándozott, hogy nagykövet lesz. Lwówban találkozott először a nemzeti demokraták antiszemitizmusával, ott látta a padgettót, Merész Boleszláv kardját és a borotvapengében végződő botokat, de nem tiltakozott mindezek ellen (nem úgy, mint a barátja, Jerzy Lerski, aki később „Jur” néven lett híres diplomáciai futár).

A kilencvenes években, a Jerzy Giedroyccal folytatott beszélgetésben arról számolt be, hogy szerinte a megszállás évei alatt a szükségesnél sokkal jobban kiépült a lengyel földalatti ellenállás, ami gyakran a konspiráció alapelveit sem tartotta be. Az ellenállás olyan nagy szavakkal dobálózott, mint például a hazaszeretet vagy a hazafias kötelesség, de ugyanakkor túl sok emberéletet áldozott föl. Annak idején könnyű volt meghalni – mondta –, és nehéz volt túlélni a háborút anélkül, hogy az ember ne veszítse el a méltóságát.

Tehát két Karskink van: az egyik az ambiciózus fiatalember, a vakmerő futár, aki érzékeny honfitársai szenvedésére – és ezen nem csak az úgynevezett etnikai nemzet tagjai értendők – és a pályája vége felé közeledő amerikai, aki néhány évvel a nyugdíjba vonulása előtt úgy döntött, hogy számvetést készít az életéről, és emlékezteti a világot azokra az eseményekre, amelyeknek nemcsak tanúja volt, hanem részt is vett bennük.

Karskit egyetemi tanulmányai és a diplomáciai gyakorlatok mellett a włodzimierzi Tartalékos Tüzérhadapród Iskolában 1936 júniusában elvégzett tisztképző készítette föl a háborúra és a haza szolgálatára. Az iskolából, a díszkardon kívül, amelyet Ignacy Mościcki köztársasági elnöktől kapott mint évfolyamelső, csupán még egy emléktárgyat vitt magával, A Tartalékos Tüzérhadapród Iskola 1936-os Évkönyvét. A periodika szerkesztője Wojciech Mankowicz százados volt, ezt a konkrét kötetet pedig olyan szerkesztőbizottság rendezte sajtó alá, melynek elnöke Jan Kozielewski, a titkára pedig Jerzy Lerski volt. Ebben az évkönyvben jelent meg Karski első cikke A legdrágább emlékek címmel, amelyben Józef Piłsudski marsall alakját idézi fel, és arról is ír, milyen büszke a lengyel államiságra. Cikkében így fogalmazott:

„Míg más államokban a társadalmi tevékenység mozgatója a terrortól való félelem, a bámulatos kormányzási technika vagy a később nagy hullámokat verő tömegpszichózis, Lengyelországban lassan, de folyamatosan erősödik egy újfajta elképzelés, szellemi fegyelem, pont most alakul ki a társadalmi erkölcsök fogalma. Ebben benne vannak azok az elemek is, amelyek a legfontosabbak az állami léthez, magában foglalja ugyanis a politikai élet tisztességét, annak belátását, hogy alkotómunkát kell végezni az államért, és szükség van a rendszer teljes reformjára (ez már részben megvalósult).”{4}

Lwówban folytatott jogi és diplomáciai tanulmányai idején vakációja egy részében Karski biciklivel járta az országot, másik részében pedig gyakornokként dolgozott lengyel konzulátusokon, Csernyivciben (1933), Bukarestben (1934) és Opoléban. 1935 júliusában, az utolsó gyakornoki kiküldetésén Nürnbergben figyelemmel kísérhette a náci Parteitagot (’pártnap’). Miután 1936-ban befejezte tanulmányait és a tisztképzőt, a külügyminisztériumban kapott munkát. Innen újabb két külföldi gyakorlatra küldték, nyolc hónapot töltött Genfben és tizenegy hónapot Londonban. 1938 végén pedig – tizenkét jelölt közül – a legjobb eredménnyel vizsgázott le a minisztériumban. 1939. január 1-jétől referensként és titkárként dolgozott az emigrációs politikai osztályon. Néhány héttel a háború kitörése előtt lett a külügyminisztériumi személyzeti igazgató, Wiktor Tomir Drymmer titkára.

1939. augusztus 23-án, az általános mozgósítás idején Karski jelentkezett Oświęcimben, az V. Lovas Tüzér Hadosztály laktanyájában, amelyet a megszállók nem egészen egy évvel később átépíttettek, hogy létrehozzák benne a Stammlager Auschwitzot. A főnöke, Drymmer igazgató, amikor elbúcsúzott tőle, még azon ironizált, hogy csupán hadgyakorlatra megy, mert biztos nem tör ki a háború. Csak a bátyja, Marian felesége, Jadwiga volt előrelátó, s gondoskodott számára téli holmiról, minden eshetőségre felkészülve. Már csak egy hetük maradt arra, hogy ámítsák magukat, de addig még átmulatott néhány éjszakát tiszttársaival a közeli Krakkóban.

Szeptember 1-jén, 5.05-kor mindenkit meglepett a német bombázók támadása. A tüzéreknek majdnem minden lovuk szétszaladt, így képtelenek voltak kivontatni a légvédelmi ágyúkat. A helyi népi németek lőtték az oświęcimi pályaudvarra visszavonuló hadosztályt; a csapatok onnan indultak keletre. Már Krakkó előtt bombatalálatot kapott a csapatokat szállító vonat, onnan már gyalog folytatták a visszavonulást. Néhány napig tartó menetelés után Karski élelmiszerre cserélte az otthonról hozott Leica fényképezőgépét, az emlékbe kapott díszkardot pedig kidobta. A menekülők eljutottak egészen Tarnopolig, ahol nagyon meglepte őket az a fejlemény, hogy a szovjet hadsereg bevonult Lengyelországba. Onnan egy Kozelszk környéki szovjet lágerbe vitték Karskit, mely egyike volt a Hadifoglyok és Internáltak Főosztálya alá tartozó nyolc tábornak (a legismertebbek az osztaskovi, a juhovi, a kozelszki, a putivli és a sztarobelszki voltak). A lágerparancsnok itt Pjotr Szoprunyenko volt.

Október elején született meg az a döntés, hogy a közkatonákat szabadon engedik a táborokból: október 7. és 18. között 42 500 közlegényt és altisztet engedtek szabadon, akik Lengyelország középső és nyugati részéből származtak. Szovjet fogságban 25 000 közlegényt és altisztet tartottak, őket később útépítésre fogták be, 12 000 személyt pedig a Donec-medencébe vezényeltek kényszermunkára. 1940-ben a „katyńi művelet” keretében 18 000 internált tisztet, rendőrt és mozgósított állami hivatalnokot gyilkoltak meg. A már említett több mint 42 000 elengedett katonát október 24. és november 23. között adták át a bolsevikok a német hatóságoknak.

Karski is azok között a szerencsés közlegények között volt, akiket október végén átküldtek a przemyśli hídon a német oldalra – a tiszteket ugyanis agyonlőtték –, amit annak a cselnek köszönhetett, amelyet A titkos állam történetében írt le, később pedig sokszor elmesélt a kamerák előtt is: tiszti bakancsát lecserélte egy közlegényére, letépte a rangjelzéseit, a szovjet parancsnok előtt pedig állapotos feleségéért aggódó munkásnak adta ki magát. Az első állomás egy Kielce környéki német stalag{5} volt, ahol biztosan eltöltött két hetet Ezt követően megszökött a vonatról, amellyel munkatáborba szállították a hadifoglyokat. Néhány napig tartó vándorlás után, október vége felé Karski beállított a fővárosi rendőrség parancsnokához, azaz bekopogott a bátyja, Marian varsói lakásának ajtaján.

A különböző szerzők érdeklődésének és prioritásainak függvényében többféleképpen lehet elmesélni a történetet, melynek során Karski újabb meg újabb alakot öltött. Tegyük hát fel a kérdést: mi okból vagyunk mi, lengyelek büszkék Karskira? Nem hiszem, hogy beérhetnénk olyan válaszokkal, mint hogy: bátor ember volt, odaadóan szolgálta a hazáját, kiállt a földalatti ellenállásban részt vevő barátai mellett, maga Roosevelt elnök is meghallgatta különleges audiencián, könyvet írt a lengyel konspirációról, amelynek óriási visszhangja volt. Ezek fontos indokok, de vajon felsoroltam-e mindegyiket? Sokan azért büszkék rá, mert egyike volt annak az igen kevés lengyelnek, aki a nyilvánosság előtt állt ki a nácik által meggyilkolt zsidók mellett. Katolikus lengyelként kétszer ment be életét kockáztatva a varsói gettóba, emellett a bełżeci (illetve izbicai) lágerbe is eljutott, ahol a saját szemével látta a borzalmakat, gyerekek, nők és férfiak ezreinek tragédiáját.

Karski egyénisége ugyanannyira kivételes volt a háború rémségei közepette, mint amennyire büszkék lehetünk a tetteire. Még a földalatti ellenállásban részt vevő barátai közül is csak kevesen követték a példáját. Biztos sokan megkérdezik, miért volt ilyen kevés Karski a megszállás évei alatt, noha Lengyelországban nem volt hiány hősökben. (Még azt a véleményt is megkockáztathatjuk, hogy ebben a háborúban a lengyel volt az egyik legderekabban harcoló nemzet.) Ez a kérdés azoknak fontos, akik tudják, hogy Jedwabnéban, 1941. július 10-én, két héttel a német–szovjet háború kitörése után a helybeli lengyelek elevenen égették el több száz zsidó szomszédjukat, és akik előtt nem titok, hogy Varsóban, ahol Karski élt, mintegy 4000 fejvadász legalább kétszer annyi rejtőzködő zsidót adott át a német rendőrségnek.

Mások meg azt kérdezik: miért kell mindig visszatérni Karskihoz, miért kell írni arról a tevékenységéről, hogy tájékoztatta a népirtásról a szövetségeseket, miért nem inkább a lengyel nemzeti tragédiát idézzük fel, a nemzeti elitek legyilkolását, az egész társadalomra kiterjedő ellenállást, a Honi Hadsereg katonáinak hősiességét és a varsói felkelés tragédiáját. Hisz a világ ezekről éppenséggel megfeledkezett. Ha így nézzük a dolgokat, akkor nem érdemel figyelmet sem Karski, sem a jedwabnei tömeggyilkosság, mert ezek csupán „mellékes ügyek” voltak, nem képezik részét a tantervi minimumnak, és nem is kötelező olvasmányok.

Jan Karskinak nem az volt a feladata, hogy tájékoztassa a náci Németországgal harcoló szövetségeseket a lengyel zsidók megsemmisítéséről. Karski a németellenes lengyel földalatti ellenállás katonája volt, és mindenekelőtt ennek a problémáiról tájékoztatta a lengyel emigráns vezetést és a szövetséges politikusokat. A londoni emigráns központ küldte az első megbízással az Egyesült Államokba – akkor fogadta audiencián Roosevelt elnök –, hogy beszámoljon az amerikaiaknak a lengyel földalatti ellenállásra és a polgári lakosságra nézve is káros szovjet partizántevékenységről és arról, hogy a lengyel kommunisták megtorpedózzák a törvényes földalatti hatóságok működését. A zsidók sorsáról – úgymond – magánszorgalomból beszélt, s ez a téma a megszállt ország nevében átadott legfőbb üzenethez képest teljesen mellékes volt. Paradoxon? Minden bizonnyal. Lelkiismereti ügy – az is.

És létezik még egy Karski: az elemző, aki terjedelmes, alapos jelentéseket ír, a hazai ügyek szakértője, nem pedig – mint szerényen mondta magáról – „gramofonlemez”, amelyen rögzítették a politikusok és a földalatti ellenállásban harcoló katonák hangját. Meg vagyok győződve arról, hogy a jelentéseit nagy figyelemmel olvasták Angers-ban és később Londonban – az emigráns lengyel kormány székhelyein – is, s figyelembe vették az általa beterjesztett javaslatokat, melyekben meghatározta az ország előtt álló feladatokat.

Végül essen néhány szó az emlékezetről, a történeti politikáról és az elbeszélésről. Karski nem ismeretlen szereplő sem Lengyelországban, sem az Egyesült Államokban, sem Izraelben, a könyvei és a róla szóló könyvek állandóan kaphatók a könyvesboltokban, filmre vett interjúit könnyű megtalálni a YouTube-on. Ez azonban nem jelenti azt, hogy a társadalmi képzelet olyan hőse lenne, mint például Elie Wiesel vagy Raoul Wallenberg. Az emlékezetért harcolni kell. Az egyik nemzedék által készített életrajzok, esszék, történelmi dokumentumfilmek már nem felelnek azokra a kérdésekre, amelyeket a következő nemzedékek tesznek fel, más az értékek skálája, mások a társadalmi vonatkozások, és nem mindig érthető a szimbolika. Az sem elhanyagolható szempont, hogy más az az érzékenység, amelyet főként a történelmi játékfilmek formáltak, nem pedig a regények és az iskolai oktatás. Az az érzésem, hogy az egészen régi korokhoz hasonlóan most is úgy sajátítjuk el a múlttal kapcsolatos ismereteket, hogy a hősök életében, nem pedig nemzetek, társadalmi osztályok vagy politikai mozgalmak eredményeiben mélyedünk el. A hős ma már nem feltétlenül uralkodó vagy nagy vezér, a mi szintünkön kell működnie, és számunkra is érthető értékek mellett kell kiállnia. Az ilyen hétköznapi és egyben rendkívüli embernek esélye van arra, hogy kalauzunk legyen olyan történelmi korszakban, amelyről dokumentumok, beszámolók tanúskodnak, ismerjük az ikonográfiáját.

{1} Gombrowicz 2000, 463, 467, 466. o.

{2} Jankowski 1991, 15. o.; Wood, Jankowski 1994, 8–13. o.

{3} Szanációs rendszer – 1926 májusában Józef Piłsudski egykori légiós tisztjeinek támogatásával fegyveres államcsínyt hajtott végre. A pártoskodás és a korrupció elleni harc keretében korlátozta a szejm hatalmát, támadta az ellenzéki pártokat, egyes vezetőit be is börtönözte, de nem számolta fel a parlamentarizmust. Halála (1935) után szétesett a szanációs tábor. (A ford.)

{4} Jankowski 2009, 23. o.

{5} Stammlager, vagyis koncentrációs tábor. (A ford.)