Gazsó Imre

Istenvadászat

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Második rész

11

12

13

14

15

16

17

18

19

Impresszum

Első rész

1

A nevem… nos, a nevem nem fontos. Ahogy az sem, ki vagyok, miért vagyok itt és mit akarok. Még én magam sem. Nem vagyok én senki, semerről sem jöttem, és semerre sem tartok. Nincsenek céljaim, nincs vesztenivalóm, és nincs hova visszanéznem. Én vagyok a reménytelenség abszolút megtestesülése. Halott szellem, egy halott városban, a leállni készülő világmindenség peremén.

Mindennapjaim részévé vált a rejtőzködés, félelem, bizalmatlanság, és ugyan felüti fejét a békesség is, ez csak a nyugalom vágyának passzív kivetülése.

A jelenkor fő eleme a csend. A lassú, hangtalan erózió, és a tárgyak használatlanságukból eredő kiüresedése. Egy sütő nem sütő többé, ha nem sütnek vele, ahogy egy seprű sem seprű többé, ha nem kell seperni, és ez lenne az ok, amiért nincs nevem sem. Nem nevezünk nevén nem létező dolgokat.

Márpedig nem ember többé, aki nem érzi, hogy élne.

Nincsen hát nevem. Egy névtelen városban lakok, ami lassú agóniát mímel, de igazából rég halott. Mert, ahol a remény elveszett, ott nincs többé élet.

Miért történik ez velem? Tettem fel sokszor a kérdést, mikor elkezdődött, de ha van is válasz, többé nem érdekel. Semmi sem érdekel, mivel minden értékét vesztette. Bárhova nézek pusztán üresedő vázakat és elillanó esszenciát látok. Igaz ez az egész világra csakúgy, mint rám is.

Egyre idegenebbnek tűnök magam számára, de nem félek. Hogyan is veszíthetném el lelkierőm, ha a lelkem az, ami fokozatosan magamra hagy, illetve miért rettegnék bármitől, ha mostanra átéltem a legrémisztőbbet?

Túltettem magam azon, hogy az univerzum kilökött önmagából, hogy Isten megfeledkezett rólam.

A végső elszámoláskor nem álltam sorba, aztán… elszabadult a pokol.

Munkahelyemen tartózkodtam, mikor elkezdődött. Tettem, amit tennem kellett, és épp a munkaidő közelítő végére kezdtem volna koncentrálni, amikor valami váratlan történt.

A polcon álló terráriumban élő teknősbéka beszélni kezdett.

Mint később kiderült, ezt tette a bolygó összes állata. Afrikában az oroszlánok törzsi nyelven szóltak az ágyékkötős éhezőknek, Ázsiában elefántok szövegeltek több millió bicikliző munkásnak, Amerikában pedig bölények mondták a magukét a rezervátumba szorult, szellemekkel diskuráló indiánoknak, akik életükben először választ kapván, sikoltva menekültek a szélrózsa minden irányába.

A később leadott adásmegszakításból vált nevezetessé az egyetlen kivétel, Kínában, ahol a kutyák nem voltak hajlandóak egy árva hangot sem kiadni. „Nemzetközi forrásokból értesülve, valószínűleg személyes ellentét lehet a dologban”, jegyezte meg a bemondónő.

– Emberek! – mondta tehát a teknős, és rajta kívül minden földi állat, kivéve a kínai kutyákat. – Eljött az ítélet napja.

Mivel érdekelt a téma, kicsit közelebb hajoltam.

– Most Isten hangját halljátok, hű szolgáimon, az állatvilágon keresztül, akik eddig is nagy segítségemre voltak földi ügyeim intézésében.

Ennél a pontnál az emberiség húsz százaléka hisztérikus nevetéstől fuldokolva rohant ki az utcára fosztogatni, meg nőket erőszakolni.

– Nincs okotok a félelemre, és a fosztogatásnak sincs semmi értelme. Az erőszaktevőkkel meg majd külön számolok. – A teknős megköszörülte torkát, majd folytatta. – A procedúra teljesen fájdalommentes lesz, és örömötöket fogjátok lelni benne, amint szellemetek végre egyesül Velem, tehát felszólítlak benneteket, mellőzzetek mindennemű érőszakot és hisztériát.

Itt rövid csend következett, ami alatt megpróbáltam megemészteni az eddig elhangzottakat.

Nem sikerült.

– Az eseményre este hatkor kerül sor, az egyezményes koordinált világidő szerint, annak érdekében, hogy addig elrendezhessétek jelentéktelen kis ügyleteiteket, és búcsút vegyetek az anyagi léttől.

Újabb szünet, aztán a hang búcsúzott:

– Addig is, legyetek jók, Gyermekeim!

Az utolsó mondat pár másodpercig visszhangzott fejemben. Félig dorgálón, félig elnézőn. Hátravetettem magam székemben, és meredten bámultam a mostanra felszabadultan úszkáló teknőst. Nem nézett rám többé, én mégis úgy éreztem, figyel. „Eddig is nagy segítségemre voltak”, mondá az úr az állatok világáról. Ki tudja, mennyire megbízhatóak, ki tudja, mennyit tudnak? Minden esetre olybá tűnik, jobb lett volna barátságosabban bánni velük.

Rövid ideig tétlenül álltam a terrárium mellett, majd kivettem a kis páncélos besúgót. Arcomhoz emeltem, hogy farkasszemet nézzek vele. Egy pillanatra úgy éreztem, mintha valami végtelenül bölcs, időtlen igazság áradna abból a szempárból, de az érzés elmúlt, és csak két nyálkás bogyó maradt a helyén. Valamit mondani kéne neki, fordult meg fejemben, viszont nem tudtam, mit, úgyhogy a padlóra helyeztem, hadd menjen, ahova akar.

Az állat behúzta nyakát, lábait, és egy tapodtat sem mozdult.

Nem úgy én, hiszen a világvége beköszöntével nem láttam munkám folytatásának szükségességét. A folyosó felé vettem az irányt, ahol összefutottam az igazgatóval, aki emlékeztetett a hang azon üzenetére, miszerint mellőzzük az erőszakot.

– Viszlát – mondtam.

A szabad ég alá érve elborzasztott a már gyülekező csőcselék látványa. Lincselésre fenték késeiket a főnök ellen.

– Most mindent visszakap! És még többet! Ha-ha! – kiáltotta az egyik.

– Juáhhéjjj! – így a másik.

Mind a telepen dolgoztak, mivel azonban az irodán nem sokszor fordultak meg, csak látásból ismertem őket.

Közülük egy nagydarab odalépett hozzám, és megkérdezte, nem akarok-e csatlakozni. Átható szájszaga és a bökő látványa mély benyomást tettek rám, az ajánlatot mégis visszautasítottam.

– Gyáva! – förmedt rám megvetőn, majd a többiek kíséretében berontott az ajtón, amit én hátam mögött hagytam.

A főkaput kerestem. Távozni szerettem volna, mikor szembe találtam magam a biztonsági őrrel, aki pont vécéről jött. Három pók tájékoztatta az apokalipszisről. Egy kaszás és két keresztes. Minthogy zsigerből undorodott minden nyolclábútól, miután mindezt elmesélte, valami esőtáncszerű, hisztérikus kapálózásba kezdett.

Igyekeztem verbálisan nyugtatni, de egyre csak láthatatlan hálószövőket próbált lesöpörni püffedt testéről, aztán előkapta szolgálati fegyverét, és szándékosan vagy sem, főbe lőtte magát.

Azonnal elfordultam és sugárban hánytam, amíg az ebédre elfogyasztott rakott káposzta félig emésztetlen maradványai ki nem ürültek gyomromból. Lihegve, köpködve, könnyezve néztem vissza, amire csak egyetlen gondolat hajtott, mégpedig, hogy megszerezzem fegyverét.

Ahogy kezembe vettem, arra számítottam, hogy tökösebbnek érzem majd magam, ennek ellenére hangulatom a pánik vizeit kezdte evezni.

Végül nadrágomba rejtettem, hogy a járókelők ne láthassák. Egy titkos menekülési útvonal ígéretének biztonságával ruházott fel, amitől nem lettem bátrabb, csak kevésbé gyáva.

Önmagam megvédésére készen indultam újra a kijárat felé, ezúttal akadálytalanul. Az utcára érve jobbra fordultam, és ahogy a külvárosi központ felé közeledtem, egyre több ember jött ki házaikból, érdeklődve, vagy csak kérdő pillantásokat vetve a szembejövőkre, hogy ami történt, az valóban megtörtént-e, és ha igen, akkor most mi van.

Jómagam elvetettem minden kételyem, elvégre mi más lehet a lezajlottak magyarázata, mint, amit a hang közölt. Pontosabban Isten. Mégis ki más lett volna képes ilyen nagyszabású akcióra? Terroristák?

Ezért voltam képtelen megérteni a fosztogatókat és erőszaktevőket. Hiszen, ha most kaptak kézzelfogható bizonyítékot Isten létezésére, miért törekednek annyira, hogy megszegjék törvényeit?

Persze ez a felvetés őket nem izgatta. Nekik elég volt annyi, hogy itt a világvége, ezért bármit szabad. Minden mindegy.

Senkim sem lakott a városban, mert még én is újnak számítottam, akikkel pedig váltottam volna pár szót, nem éltek elég közel hozzám, hogy este hétig odaérjek. A legbiztosabb tervnek, a pillanatnyi közbiztonságot tekintve is, az otthon való elrejtőzés tűnt.

Egyébként sem nagyon ismertem még ki magam a környéken, biztosra csak a lakásom és munkahelyem közti útvonal rögzült bennem, a jelenlegi vészhelyzetet tekintve pedig agyam a legkézenfekvőbb ötletet próbálta közvetíteni.

Úgy vettem észre, nem vagyok egyedül elhatározásommal. A legtöbben idővel visszahúzódtak házaikba, a kint maradtakkal pedig jobb volt vigyázni, mivel a többiek előlük menekültek.

Kiszúrtam pár kétes alakot, akik egy műszaki bolt kirakatát zúzták be épp, majd a szilánkokon taposva nyomultak a helyiségbe. Az eladó, aki előzőleg magára zárta az ajtót, most árral szemben próbált kijutni az üzlet oldalán tátongó lyukon keresztül, több-kevesebb sikerrel, ugyanis megbotlott egy fényképezőgépben, és csúnyán összevágta magát a törött üvegen.

Az egész olyan volt, mintha egy félresikerült forgatókönyv alapján történt volna. Mintha muszáj lenne kiforgatni a világot önmagából mielőtt vége lesz, még ha maga a Mindenható intézkedése által történik is az.

Bár őszintén megvallva, egy hangszerdiszkont kirakatában sorakozó gitárok láttán nekem is támadtak illetlen gondolataim.

Utcámba érve sört szállító kamion szánkázott fel a járdára, pont az orrom előtt, majd egy telefonfülkén átszáguldva, orral a posta épületének ütközött. A rakomány oldalára dőlve követte, egy Marsról jött gigászi szörnyeteg farkának csapásával hasonlatosan sodorva magával fél tucat járókelőt, vagy inkább fosztogató-erőszaktevőt.

Szerencsémre ijedtemben földre vetettem magam, mikor a jármű elzúgott mellettem így hátsó része egyszerűen elrepült fölöttem, és ugyancsak szerencsémre a posta faláról lomhán, de erőteljesen visszapattanó kocsi látványa négykézláb való hátrálásra késztetett.

Sörös rekeszek záporoztak mindenfelé, telve bontatlan üvegekkel, amik az ütődéstől szétrobbantak és habzó csillogással árasztották el az aszfaltot. Egy levegőben úszva közeledő ládából lassított felvételként csúsztak ki a palackok. Mire jobb vállamnak ütközött teljesen üres volt, de a nyilalló fájdalom arról tanúskodott, hogy így is jó súlya lehetett.

Magamat tapogatva álltam fel, azon tanakodva, vajon nem esett-e komolyabb bajom. Még ha látványos volt is, ahogy a vér felkaromra patakzott, lélekjelenlétem megmaradt, hiszen sokkal rosszabbul is járhattam volna.

A baleset szemtanúi hamar szétszéledtek, miközben egy csöves épen maradt üvegeket halászott ki a romok közül.

Ihletet kapva ragadtam meg egy nagyjából félig töretlen rekeszt. Zöld üvegdarabkákkal kevert fehér hab követte nyomomat, amint a posta mellett lévő lakásomhoz vezető lépcsőházba értem.

Ekkor robaj rázta meg a falakat. Sikolyok hangjai és füstszag kíséretében szaladtam fel a lépcsőn.

Lakásomba érve leraktam a sörös rekeszt, kivettem két sértetlen üveget, az egyik tetejével lepattintottam a másik kupakját, és a bontatlant visszacsúsztattam a helyére. A bontottat számhoz emeltem, hosszú kortyokkal húztam le a felét, aztán levegőért kapkodtam.

A konyhaablakból kikandikálva igyekeztem utána járni a robbanás forrásának. A kamion lángokban állt. Magától-e vagy valaki viccesnek találta felgyújtani, ki tudhatta?

Megnyugodva vettem tudomásul, hogy a tűz nem terjedt tovább a postára, így az én lakóházamra sem, majd frissen szerzett ismereteimmel, kimerülten rogytam le az étkezőasztal melletti székre.

Egy következő, nagy lendülettel felhajtottam söröm maradékának felét, amitől ülő helyzetemben megszédültem. Tény, hogy a biztonsági őr öngyilkosságát követően minden táplálékot kiadtam magamból, márpedig üres gyomorra az alkohol, még ha ilyen híg formájában is, de erőteljesebb hatást gyakorol.

Nem baj, gondoltam. Nem ártok vele senkinek.

Mikor újra az üvegért nyúltam, mobilom rezegni kezdett. Eddig ki is ment fejemből létezése, pedig igazán eszembe juthatott volna felhívni valakit, minthogy a készülék végig ott lapult zsebemben. Valakit, akivel most szívesen beszélnék. Aki meg tudna nyugtatni, vagy aki nyugtatásra szorul, valaki, aki számít, akinek számítok.

Akitől elbúcsúznék.

Mondjuk húgomat.

Felvettem a kagylót: – Igen?

– Na, végre, hogy elértelek. Túlterheltek a vonalak – hallottam testvérem hangját. – Láttad a tévében, mi történt?

– Sőt, sikerült első kézből értesülnöm egy teknősbékától – feleltem.

– Ja, ma dolgoztál? Hogy-hogy ilyen korán otthon vagy? – elhallgatott, majd folytatta. – Jó, oké. Hülye kérdés volt. Hogy értél haza? Itt mindenhol balhéznak.

– Itt is. Nem volt egyszerű utam, de egy felborult kamionról sikerült sört szereznem.

– Te hülye vagy – nevetett.

– Most meg is ihatnánk egyet, ha itt lennél – mondtam.

– Hát… arra már nem lesz időnk, ha minden igaz. Este hat, valami egységes idő szerint, vagy mi. A tévében azt mondták, hogy az itt este hét lesz. Mondjuk, én még mindig kételkedek. Hétig még bármi történhet, nem? És egyébként is… ki tudja, mi lehet az egész mögött?

– Szerintem fölösleges rágódni rajta. Lesz, ami lesz. Mellesleg igaz kell, hogy legyen, vagy a baj csak még nagyobb.

– Ezt, hogy érted?

– Figyelj, a beszélő állatvilágra csak egy megnyugtató válasz lehetséges, az pedig Isten létezése, ami alapvetően örömteli bizonyosság kell, hogy legyen. Minden más alternatíva ijesztően hangzik. Mint például…

– …Az állatvilág öntudatra ébredése, idegenek inváziója, tömeghipnózis, vagy csak én őrültem meg és az üres kagylóba beszélek?

– Pontosan, de szinte biztos, hogy csak arról van szó, hogy a világunk teremtője eljött, hogy felszámolja a munkáját.

– De azt is mondta, hogy nem lesz semmi baj, nem? Hogy minden rendben le fog zajlani. Már úgy értem, hogy nem fog fájni, ugye?

– Nem, nem hiszem. Az ellenkezne a róla alkotott képünkkel, ami hellyel-közzel helyes kell, hogy legyen. – Mint, ahogy a gyerekek által elmesélt történetekben is kell, hogy legyen igazság, akármennyire hihetetlenül is hangozzanak, és teljesen mást is jelentsenek, mint egyébként, tettem hozzá magamban, hangosan viszont nem mondtam ki. Nem akartam jobban megijeszteni.

– Van még valami – mondta. – Most akkor a mennybe, vagy a pokolba kerülünk? Vagy még ez nincs is eldöntve? Ő direkt nem tért ki erre a témára? Végül is figyelmeztetett minket, hogy legyünk jók hétig. Ez csak jelent valamit.

– Nem tudom, de a legbiztosabb, ha te is úgy cselekszel, ahogy én. Bezárkózol a házba, és kivárod az este hét órát. Így bajod sem eshet, és annak a veszélye sem áll fenn, hogy rosszat cselekszel, akár büntetendő az a rossztett, akár nem.

– Tényleg. Igazad van. Úgyis így terveztem. – A háttérből neszezést hallottam.

– A család veled van? – kérdeztem. Öt éve élt házasságban, ez alatt két gyerek is született. A nagyobbik négy, a kisebb pedig két éves volt.

– Együtt vagyunk. A gyerekek nem igazán értenek semmit, csak pakolgatnak dolgokat ide-oda. Akarsz beszélni velük? Mondjuk nem biztos, hogy rá tudom venni őket. Nagyon belemerültek a játékba.

– Á, hagyjad csak. Csak mond meg nekik, hogy üdvözlöm őket. Mond meg mindenkinek. Bár nem is tudom, minek búcsúzkodok ennyire. Ki tudja, mi vár minket odaát. Lehet, hogy ott is együtt lehetünk, sőt, ha a mennyországot vesszük alapul, és esetleg mind oda jutunk, akkor ez mind valószínű. De, hát olyan bizonytalan minden…

Húgom suttogva folytatta.

– Tudod, én inkább a kicsiket féltem. Ez mondjuk biztos megint hülyeség, mert ők még olyan ártatlanok, de mégis. Ha olyan ártatlanok, akkor miért nem kaphatnak egy esélyt a normális életre, miért veszik el tőlem őket ilyen korán? És még, ha együtt is lehetünk ott, ahova kerülünk, miért… á, nem is tudom, mit akarok mondani. Egyszerűen annyira ki vagyok idegileg, és ez az egész olyan bizarr…

– …Olyan zavaros…

– …Olyan érthetetlen! Olyan bután érzem magam. Nem tudom, mit kéne csinálnom, miközben tudom, hogy semminek sem lenne értelme. Akár nyugton is maradhatnék, de valami meg hajt, hogy mégis csináljak valamit. – Hangja egyre zaklatottabbnak tűnt.

– Mire gondolsz? – ijedtem meg.

– Nem is tudom. Talán valami biztonságosabb helyet kéne keresni.

– Azt nagyon gyorsan felejtsd el! Mondtam, hogy az otthonod a legbiztonságosabb hely, ahol pillanatnyilag tartózkodhatsz.

– Oké, csak szívatlak. Ne aggódj, nem csinálok semmit. Szépen kivárjuk a hetet aztán lesz, ami lesz, jöjjön, aminek jönnie kell, satöbbi.

Ekkor vettem észre, hogy a pisztoly még mindig övemben lapul, kiraktam hát az asztalra, és lehúztam a sör maradékát. Az üres üveggel gurigáztam az asztalon, próbálva kieszelni valamit, ami méltó búcsú lenne, a probléma azonban magától megoldódott.

A vonal megszakadt.

Szólongattam a semmit még egy darabig, aztán többször is tárcsáztam húgom számát. Mindhiába. Többé nem tudtam vele beszélni.

Bontottam egy újabb üveggel a melegedő italból, majd bekapcsoltam a tévét. A világ minden részéről érkeztek a hírek, az emberiség, mint menekülő patkányhad a süllyedő hajón, fel-alá rohangászott a bolygó felszínén, csakhogy nem volt hová menekülnie.

Mindenhonnan érkeztek beszélő állatokról szóló beszámolók. Néhányan megpróbáltak kapcsolatot létesíteni Istennel, rajtuk keresztül, de a vonal visszafelé nem közvetített. Megszakadt, mint iménti csevejem testvéremmel.

Több templom is emberek gyűjtőpontjává alakult, ahol közösen üdvösségükért imádkoztak a helyi pap vezetésével. Ezek az atyák életük legfontosabb és legboldogabb napját élték át. Ennyi bizonytalan, és nőtlen év után ezt senki sem irigyelhette tőlük.

A bemondónő, akinek ekkor sem akadt jobb dolga, felszólította a lakosságot, hogy húzódjanak vissza otthonaikba, persze csakis a saját biztonságuk érdekében. A garázdálkodók deaktiválásán a rendvédelmi szervek már hatékonyan dolgoznak, annak ellenére, hogy az említett szervek jelentős része elhagyta posztját és hazament szeretteihez, vagy átállt a másik oldalra, közölte a riporter.

Aztán az elnök beszéde következett, aki örvendetes napként titulálta helyzetünket, de a szemén látszott, hogy fél. Tudván, hogy van is mitől, nem lepődtem meg.

Meguntam és egyébként is kiürült palackom, úgyhogy magamhoz vettem egy újat és járkálni kezdtem a lakásban. A tévé továbbra is ontotta az információt. Egy idő után ugyanazt kezdték ismételni, majd megint, és megint, tehát a bemondónő mégsem tartózkodott a stúdióban. Sőt valószínűleg senki sem, hiszen előre rögzített adást játszottak.

Miután ez az adag is elfogyott már nehéznek éreztem a fejem. Mintha vizes vattával lett volna tele.

Elmentem vécére könnyíteni magamon, amit utoljára tettem a még működő világegyetemben.

Újabbat bontottam.

Aztán megint.

És megint.

Összezavarodtam. Megijedtem.

Valamikor hét előtt húsz perccel kómásan bebújtam az asztal alá, és vártam.

És vártam.

És még mindig.

Végül elaludtam.