Bitó László

Boldogabb élet
– jó halál

EUTÉLIA – EUTANÁZIA

Noran Libro

Tartalom

Polcz Alaine előszava az első kiadáshoz

A szerző előszava a második kiadáshoz

Bevezetés és áttekintés

Élet és halál

Az élet, a halál és az emberlét mai, 21. századi fogalmai

Agy és akarat – elme és gondolat

Halál, halálfélelem, halál utáni lét és a jó halál reménye a zsidó-keresztény kultúránkban

Az ősi világkép – mítoszok, tanítások, dogmák – újraértelmezésének szükségessége

A názáreti Jézus tanítása a szeretetről és a (jó) halálról

Eutélia: elvárások, intézmények, hivatások, rítusok

Mit tehetnek a haldoklást megkönnyítő, de a halálba segítést nem vállaló intézmények?

Gyakorlati kérdések

Függelékek

1.

2.

3.

4.

Impresszum

Polcz Alaine előszava
az első kiadáshoz

Harminc éve foglalkozom haldokló betegekkel és családjuk sorsával. Sok mindenben nem értek egyet Bitó Lászlóval. Mi több, ellentmondásban vagyunk egymással. Több mint egy éve tart közöttünk a vita. Ugyanakkor elmerülten és érdeklődéssel olvasom írásait. Minden találkozásunk öröm számomra. Mert akivel vitatkozom, jó barát, és nem akar meggyőzni semmiről. Csak elmondja gondolatait, meglátásait. Nyugodtan végighallgat engem, és ez arra késztet, hogy újragondoljam, revízió alá vegyem azt, amit csinálok, amiben hiszek, ahogyan a munkám végzem. Ez igen nagy dolog. Több, mintha meg akarna győzni valamiről.

Bitó László korunk legégetőbb kérdéseihez nyúl egy tudós elmélyültségével és emberi érzékenységgel. Ajánlom mindenkinek könyvei olvasását, mert segít szembenézni korunk problémáival, átvizsgálni önmagunkat, gondolatainkat, elvárásainkat.

Budapest, 2005. február 24.

A szerző előszava
a második kiadáshoz

Az első, 2005-ös kiadás megjelenése után sok fórumon jöttek létre beszélgetések, konferenciák a kötetben bevezetett kérdésekről. Talán a legkiemelkedőbb volt egy ötrészes kerekasztal-beszélgetés Az élet méltó befejezése címen a Budapesti Európa Intézet rendezésében a következő témákról: Az élet kezdete és vége. Az eutélia fogalma. / Rendelkezünk-e az életünkkel? / Mire képes az orvostudomány – mire képes a társadalom? / Haldoklás, elmúlás és a jog. Az ötödik rendezvényen párbeszéd folyt a közönség és a szakértők között, Az eutélia fogalma és intézményei cím alatt.

Az előadók között voltak e témák legkiválóbb szakértői, például Bárándy György és Sándor Judit, Heller Ágnes és Csányi Vilmos, Polcz Alaine és Tamás Pál, Czeizel Endre és Vizi E. Szilveszter, Beer Miklós és Schőner Alfréd. A közönséggel folytatott párbeszédben Fejtő Ferenc is aktívan részt vett. A sorozatból készült ötrészes videofelvételt többször is vetítette a Duna Televízió, majd a PaxTV több mint két évig tartotta műsorán.

Számos más előadás és beszélgetés is követte ezt a sorozatot, például Polcz Alaine és köztem, amely könyv formájában Az utolsó mérföld címen meg is jelent a Jelenkor Kiadó gondozásában 2007-ben. Mindezekből én is nagyon sokat tanultam, különösen azt, hogy mi érdekli és aggasztja leginkább a nagyközönséget. Ahogy igyekeztem megválaszolni a felmerült kérdéseket, és eleget tenni az első kiadásban felismert hiányosságoknak, elrepült az idő, és az ígért öt év helyett hét év után állok elő a második kiadással. Remélem, olvasóim úgy ítélik meg, hogy javára vált könyvemnek ez az extra „érlelési idő”.

Budapest, 2014. május 4.

Bitó László

Bevezetés és áttekintés

Nem tudjuk, hány ember született erre a földre Ádám és Éva metaforikus történetének írásba foglalása óta, de egyben biztosak lehetünk: az évezredek mérhetetlenül hosszú során át nem létezett két azonos élettörténet. Csak egyben vagyunk egymástól megkülönböztethetetlenek: mindannyian elmúlásra születünk. A világegyetem élettanában még egyetlen szívdobbanásnyi időt sem tölt ki az, ami nekünk adatik. Ha csak azt vennénk figyelembe, honnan jövünk és hová jutunk, mondhatnánk: sosem volt és sosem lesz különbség ember és ember között – sorsunk teljesen azonos.

Mindez olyan közhelynek tűnik, hogy alig-alig gondolkodunk el rajta. Vannak, akik sohasem. Pedig halandóságunk tudata ott él bennünk felnőtté válásunktól vagy akár gyermekkorunktól fogva, és korosodásunkkal, annak első jeleivel egyre intenzívebben. Ahogy a legősibb feltárt sírok is mutatják, már évezredekkel a bibliai kor előtti elődeink is foglalkoztak a halál misztikumával. Mózes első könyvének teremtéstörténetében (a Genezisben) az első emberpár is szembesült halandóságával: Ádám és Éva a tudás fájának tiltott gyümölcsébe harapva elveszíti ártatlanságát, és engedetlenségük miatt Isten átkaként hallják: „Orczád verítékével egyed a te kenyeredet, míglen visszatérsz a földbe, mert abból vétettél: mert por vagy te s ismét porrá leszesz.” (1Móz 3,19){1} Vagyis tudatlanságunk – talán mondhatjuk: állati tudatlanságunk – boldognak hitt édeni bölcsőjéből elérkeztünk mai világunkba, amelyben egyre inkább tudatosul bennünk halandóságunk elkerülhetetlensége, annak ellenére, hogy egyre inkább kezünkbe vesszük életünk irányítását.

Az elmúlt száz évben a valaha sok áldozatot követelő gyermekbetegségek elleni, jórészt nyertes küzdelemmel eljutottunk odáig, hogy lassan túlteljesítjük az isteni „Szaporodjatok és sokasodjatok, és töltsétek be a földet” (1Móz 1,28) parancsot. Többségünk már nem fogadja el Jób beletörődését: „Az Úr adta, az Úr vette el. Áldott legyen az Úrnak neve!” (Jób 1,21) imába burkolt semmittevését. Nem bízzuk egészségünket a sorsra: az egészségügy a kormányok egyik legfontosabb feladatává, legnagyobb gondjává vált. Egyre több betegséget tudunk legyőzni, egyre nagyobb anyagi áldozatok árán, és ez így helyes, amíg van arra esély, hogy az egészséget elfogadható szinten állítsuk helyre és tartsuk fenn. Nem csak betegségek lefolyásába avatkozunk be: ha kell, császármetszéssel segítjük ki a magzatot a számára már elviselhetetlenül szűk anyaméhből. Akkor hát miért nem tartjuk felelősségünknek, hogy kisegítsük az életből a terhét tovább cipelni – emberi méltóságától megfosztottságát elviselni – már nem képes meghalni vágyót? Ehhez és hasonló alapvető kérdésekhez kell vissza-visszatérnünk, remélhetőleg mindig egy lépéssel előbbre jutva.

Nem csak a sokat emlegetett eutanáziára gondolok. Mint látni fogjuk, amit e szón ma értünk, meg sem közelíti eredeti értelmét: a jó halált. Aktív formájában legfeljebb a gyors halált biztosíthatja. Úgynevezett passzív formájában többnyire még azt sem. Legfeljebb a modern orvostudomány által mesterségesen elnyújtott haldoklást rövidítheti meg az orvosi kezelés visszautasításának már majd minden országban – nálunk is – törvénybe foglalt lehetősége: beleértve, hogy élő végrendeletemben – amelyről majd sok szó esik – visszautasíthatom a mesterséges táplálást is, amellyel manapság hónapokkal vagy akár évekkel hosszabbíthatják meg az orvosok a haldoklás folyamatát, a kómába esettek vegetálását. Viszont a folyadékellátás megtagadását általában nem fogadják el a kórházak, mert az sokkal gyorsabb és kíméletesebb halálhoz vezethet, és így tiltott, aktív eutanáziának tarthatják. Márpedig, mint látni fogjuk, mélyen él kultúránkban a szenvedés megtisztító erejébe vetett hit és így a szenvedés vállalásának elvárása. A jó halálhoz azonban önmagában még a haldoklás hatásos lerövidítése sem vezet. A példamutatóan jó, méltóságteljes halál eléréséhez – amely az itt maradók haldoklás- és elmúlásfélelmének enyhítésével boldogabbá teszi az ő életüket is – semmiképp sem elég.

Ezért vezettem be az eutélia fogalomkörét, amely jó véget jelent, és magába foglalja mindazt, ami elvezethet életutunk méltóság- és szeretetteljes befejezéséhez. Ehhez nem elég az eutanázia legalizálása, sőt egymagában talán még ronthatná is az ilyen értelemben vett jó halál esélyét. A valóban jó halálhoz másféle gondolkodásmódra van szükség – arra, hogy kibéküljünk az életutunk végén türelmesen ránk váró, megváltó halállal.

Mindezt törvényhozással nem, csak egyedileg érhetjük el. De mindannyiunknak külön-külön is könnyebb lenne elérnünk, ha nem környezetünk nézetei és a törvények ellenére kellene megküzdenünk érte. Ha egyre többen szabadulhatnánk ki a nyugati kultúránkban mélyen rögzült, a jó halálra minket méltatlannak tartó tanítások lelki béklyójából: főleg a szenvedés megváltó, megtisztító erejébe vetett – és a halált ősszüleink engedetlenségéért ránk mért büntetésnek tartó – hittől. Mert a büntetést félni kell, és a félők között nehéz nem félni.

Az eutélia fogalomkörének, tanításának rövid áttekintése

Elképzeléseink és fogalmaink a halandóságunkról és a halál utáni létről többnyire az ókorban fogalmazódtak meg, és különböző vallások szent írásaiban öröklődtek ránk. Ebből, valamint a középkor másképp gondolkodóinak szemléletmódjából – akiknek az inkvizíció tömlöceiben vagy máglyák tüzében kellett feladniuk hitüket és életüket – át kell lépnünk a harmadik évezredbe, amelyben a máglyáktól egyelőre nem kell félnünk mindaddig, amíg elfogadott marad a szabad gondolkodás.

Ebben a feltételezett nagy szabadságban sokan úgy gondolhatják, hogy nekik nem kell foglalkozniuk az elmúlás félelmét enyhítő túlvilági lét kérdéseivel, hiszen ők ateisták – valójában többnyire inkább csak agnosztikusok. Pedig éppen nekik lehet a legnagyobb szükségük arra, hogy saját nézeteket alakítsanak ki a halálról és a lét utáni létről. A szekuláris világnézet ugyanis nem zárja ki a hitet a halál utáni létben: az általunk megérintett embereken, a hátrahagyott alkotásainkon keresztül folytatódó létünkbe vetett hit akár sokkal meggyőzőbben írhatja felül félelmünket a teljes megsemmisüléstől, mint a mennyország és az alvilági pokol hitvilága. Persze a két-háromezer évvel ezelőtt, az akkori ismeretekből – legalábbis az azok keretén belül – kialakult túlvilág hitének éppúgy megvan a létjogosultsága, mint a harmadik évezred ismereteiből fakadó bármilyen más hitrendszernek. Sőt, az előbbi kielégítőbb lehet sokak számára, hiszen az évszázadok során nagyon szép, felemelő rítusai alakultak ki és hagyományozódtak ránk.

Az egyházak tanításai, szertartásai sokakat még mindig naponta-hetente emlékeztetnek a halálra: saját halandóságukra. Sok vallásos ember ajkáról elhangozhat naponta akár többször is: „Istennek Szent Anyja, imádkozzál érettünk, bűnösökért, most és halálunk óráján! Ámen”.

Az istentiszteletek liturgiájában mindmáig nagy szerepet játszik a szenvedés és a halál, csakhogy manapság azoknak is csak a töredéke jár rendszeresen templomba, akik hívőnek tartják magukat – nem mintha ez elégséges volna ahhoz, hogy megbékéljünk a halállal, még ha halandóságunkat naponként emlegetjük is, végig nem gondolt, elmormolt imákban. Az utóbbi időkben viszont átestünk a ló túloldalára: minden formában kerüljük a halál gondolatát vagy azt, hogy beszéljünk róla. A legtöbben csak a mozivásznon, képernyőn találkoznak vele, így aztán egyre többeket ér teljesen felkészületlenül a kényszerű szembenézés önmaguk vagy egy hozzájuk közel álló haldoklásával, halálával.

Még azok is, akiknek a hite reményt ad arra, hogy a jó halált imádsággal érjék el, sok példát láthatnak arra, hogy egész életükben, különösen utolsó éveikben sokat imádkozó emberek mennyi szenvedés és mesterségesen meghosszabbított haláltusa árán jutnak el ahhoz, hogy Istenük végül magához vegye a lelküket. Láthatjuk sokszor, hogy akik egész életükben az önfeláldozó szeretet példaképei voltak, s méltósággal viseltek sok fájdalmat és nehézséget, utolsó heteik, hónapjaik értelmetlenül meghosszabbított szenvedése kivetkőztet addigi önmagukból, megtörve családjuk addigi harmóniáját.

Manapság, amikor az orvostudomány képes visszahozni az életbe azokat is, akiknek a szíve leállt, nem elég a természetes jó halálért imádkoznunk, illetve az aktív közreműködéssel vagy passzív elengedéssel siettetett halál törvényes elérhetőségéről értekeznünk. Be kell látnunk, hogy életünk utolsó szakaszának nagy feladata halandóságunknak nemcsak elfogadása, hanem – ha már el nem kerülhetjük – az oda vezető út pozitív élménnyé formálása is, magunk és szeretteink számára. Nemcsak az eutanázia, az egyszerűen megoldható jó vagy többnyire inkább csak gyorsított halál választásának törvényes elérhetőségéért kell kiállnunk, hanem azoknak a törvényeknek, intézményeknek és annak a hivatásnak a létrehozásáért is, amelyek lehetővé teszik életünk utolsó szakaszának – Az utolsó mérföldnek, ahogy Polcz Alaine-nel közös könyvünk címe utal rá –, az életből való kilépés folyamatának megkönnyítését, felvirágoztatását.

Ezekhez az alapkérdésekhez visszatérünk a könyvben akár többször is, más és más aspektusból vizsgálva meg őket, beleértve a jó vég elérhetőségének – az eutéliának – boldogító visszahatását egész életünkre. Előbb azonban át kell tekintenünk, valójában miért is van szükségünk az eutanázia mára nagyon beszűkült fogalmát messze meghaladó eutéliára.

Miért eutélia?

Néha a szeretetből-szerelemből, egymásra találásból, egymásért élésből fakadó gyönyörök vagy éppen a sikerek közepette tör ránk az elmúlás minden gyötrelmünk, fóbiánk mögött ott lappangó félelme. Evilági boldogulásunk-boldogságunk szempontjából sem mindegy, miként viszonyulunk az elmúláshoz: isteni büntetésnek tekintjük, vagy életutunk természetes befejezésének, az elkopó test végső megaláztatásaitól megmentő megváltásnak.

Van azonban a halálfélelemnek egy másik összetevője is, a haldoklás félelme, amely még nyomasztóbban uralkodhat el rajtunk utolsó évtizedeink, éveink során, amint a korosodással járó nyavalyák meg-megérintenek, vagy tanúivá válunk szeretteink, barátaink olykor végeérhetetlennek tűnő – a halált hiába váró, a jó halálért, halálba segítésért hiába esedező – gyötrelmének.

A jó halálhoz való jogunk támogatói elsősorban az önrendelkezési jogra, míg ellenzői – főleg az egyházak – az élet szentségére hivatkoznak, s egyedül Istennek tulajdonítják a jogot, hogy halálunk idejét-módját eldöntse. Azt is, hogy hosszú, gyötrelmes, megalázó leépülés, elhagyatottság vagy kíméletes, szenvedésmentes halál – szeretteink körében – legyen-e az osztályrészünk.

Bevallhatnánk magunknak, hogy az orvostudomány rég kivette Isten kezéből a halált. A legtöbb könnyű halálhoz vezető betegséget kikúráljuk, a leállt szívet újraindítjuk, a leggyötrelmesebb haldoklást is meghosszabbítjuk: az élettel betelt, meghalni vágyó szenvedőkhöz süket fülekkel fordulunk. Ha segélykérő szavaikat meghalljuk is, nem állunk ki a maradi, idejétmúlt törvények, jogszabályok elvetéséért. Elfogadjuk olyan egyházak tanítását a felebaráti segítségnyújtásról, amelyek megáldották az élni vágyók lemészárlására készült fegyvereket, de ellenzik-tiltják azok kérésének teljesítését, akik elviselhetetlen – talán már többször meghosszabbított –, életnek nem nevezhető létük további mesterséges fenntartása helyett az irgalmas halál kegyéért esedeznek.

Megvan annak az elméleti veszélye, hogy a biotechnológia exponenciális fejlődésével szinte korlátlan ideig tarthatjuk „életben” emberi tudattal már nem rendelkező testek százezreit – ha így megy tovább, világszerte százmillióit. Akikben nincs empátia e szenvedők iránt, legalább azt beláthatnák, hogy az emberi életre képtelen testek vegetatív fenntartása hatalmas terhet ró az egészségügyre, és szétfeszíti amúgy is mindenütt túl szűk kereteit. Az emberi életre már képtelen emberek minimális vegetatív funkcióinak mesterséges, pár hetes vagy hónapos fenntartása miatt már most is gyakran azoktól tagadunk meg teljesebb és gyorsabb gyógyulást nyújtó eszközöket, gyógyszereket, kezelést, akik még évtizedekig lehetnének szeretett tagjai családjuknak, értékes tagjai a társadalomnak. E végstádiumú betegek terminális állapotban tartása többszörösébe kerül annak, mint amennyibe az eutéliának a továbbiakban leírt intézményes bevezetése kerülne.

Azokban az országokban, ahol a törvény tiltja az eutanáziát, végül is majd mindig az orvosoknak kell a halálba engedniük-segíteniük azoknak a mesterségesen életben tartottaknak a nagy többségét, akiktől annak előtte megtagadtuk a jó halál kegyét. Mint látni fogjuk, a biotechnológia és farmakológia ma már rendelkezésünkre álló eszközeinek, gyógyszereinek költséget és munkaerőt nem kímélő bevetésével nem csak órákig vagy napokig tudjuk életben tartani a visszafordíthatatlan kómába esettek egyre nagyobb hányadát.

Valójában az aktív eutanázia leplezett vagy a „passzív” eutanázia álszent (nem sajnáljuk a morfint) gyakorlata nélkül a haldoklók mesterséges életben tartása egyre elviselhetetlenebb lelki és anyagi terheket ró mindannyiunkra: a betegekre, a hozzátartozókra, a társadalomra. A legtöbb esetben azonban a kérdés már ma sem az, hogy halálba engedünk-segítünk-e egy haldoklót, hanem hogy akkor tesszük-e meg, amikor ő kéri – és amikor még képes tudatosan átélni az élettől, szeretteitől való elbúcsúzás szeretetélményét –, vagy akkor, amikor orvosa, ápolója ezt jónak látja. (Vagy amikor másnak van szüksége a lélegeztetőgépre, az intenzív kezelésre; amikor az ápolók nem bírják tovább a beteg nyűgös követelődzését, állandó siránkozását, jajgatását.)

A törvényhozók mindeddig teljesen figyelmen kívül hagyták testiszellemi kettősségünket: azt, hogy a megfelelő felkészülés és a halálfélelem feloldása híján csupán az élet megszűnéséről, megszüntetéséről beszélhetünk, pedig ezzel egymagában nem biztosíthatjuk magunknak a jó halált. Abban ugyanis benne foglaltatik, hogy elbúcsúzhatunk az élettől, szeretteinktől, az itt maradóknak pedig van alkalmuk elengedni a haldoklót: ehhez pedig – mint sorsunk minden fordulópontján – szükségünk van rítusokra. Nem csak az itt maradóknak a temetőben. Álszent dolog kegyes búcsúüzenetekkel felszalagozott koszorúkat halmozni annak sírjára, akit egy elfüggönyözött kórházi ágyon hagytunk meghalni. A jó halált mindannyiunk számára elérhetővé tevő gondolkodásmódért és a megvalósulásához szükséges intézmények, hivatások létrehozásáért az eddigi „eutanázia”-törvények – már ahol egyáltalán léteznek – vagy az értük küzdők eddig mit sem tettek.

Tehát mit jelent ma a köztudatban az eutanázia? A lélegeztetőgép leállítását, a fájdalomcsillapító túladagolását vagy a kegyelemdöfést injekciós tűvel… Akkor is eutanáziának – jó halálnak – hívjuk ezt, ha nincs ott senki, aki megfogná a haldokló kezét, aki emberszámba venné? És olyan orvos vagy ápoló állítja le az intenzív terápiát, adja be a halálos injekciót – vagy napokon, heteken át a lassabban ölő, túladagolt „fájdalomcsillapító” narkotikumot –, aki sosem foglalkozott thanatológiával, a halál tudományával és művészetével, életünk utolsó szakaszának (és az exitusnak!) élet- és lélektanával?

A szép görög eutanázia szóösszetételnek ilyen sivár tartalma lett a köztudatban, amit már aligha változtathatunk meg. Pedig a jó halál fogalmának kiterjesztése a fölkészítésre és a felkészülésre, az utolsó hetek, napok, órák rítusaira – az eltávozásról alkotott elvárásaink megváltoztatására –, áthangolhatja már a fiatalabb kori életérzésünket is: enyhítheti a halál zsarnoki, megszenvedtető képzetét, mérsékelheti-kiolthatja az egész életen át magunkban hordott halálfélelmet.

A jó halál tartalmi és hangulati gazdagodása semmiképpen sem erőltethető az „eutanázia” címszó mai, előítéletekkel terhelt, sokat vitatott fogalomkörébe. Ezért tartottam szükségesnek, hogy az eutanázia szóhoz hasonló, de a jó halál helyett a jó életvégre, életünk egész utolsó szakaszára utaló görögös szóösszetétellel eutéliának – jó végnek – nevezzem mindazt, amiért e könyv első kiadásakor kiálltam, s amit szükségesnek tartottam az élet utolsó szakaszának elviselhetőbbé tételéhez, gazdagításához. Azóta olvasóim visszajelzései, kerekasztalbeszélgetéseim közéleti és egyházi személyiségekkel, orvosokkal és jogászokkal, filozófusokkal és pszichológusokkal (lásd: Az élet méltó befejezése tévékben is többször sugárzott beszélgetéssorozatot) egyre inkább meggyőztek a társadalom ez irányú igényéről. Még azok is, akik beszélgetéseink előtt ennek nem voltak tudatában, sokkal inkább a halálra való felkészülést tarják a legfontosabbnak a méltóságteljes halálhoz, mint az eutanáziával elérhető személytelen, gyors halál törvényes elfogadtatását.

{1} A könyvben szereplő Biblia-idézetek Károli Gáspár fordításai.