Albert Zoltán

könny

velő

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Partizánok

Hétköznapok

Templom és cirkusz

Késsel-lábbal

A mi mozink

A szökevény és az önkéntes rendőr

Másság

Az import átka

Betépve

Egy ágyban az ellenséggel

A Mercédesz az nem egy autó!

Csuri

Örök vadászmezők

A vandál bemutatkozása

Arbeit macht Frei!

Szűz tarhonya

A Dunánál

Könyvelő

A revizor lelke

A nővér és a kislány

Férfiak, akik szeretik a nőket

Könyvmolykukac

Jonatán, a remitáló medete

Ausztrál álom

A totemdisznó története

Privát szakralitás

A könyvelő vége

Impresszum

– Legszívesebben agyonvernélek! – hallottam anyám hangját, mielőtt lesújtott volna, újra és újra. Legszívesebben bőgtem volna, de egy edzett harcos, mint amilyen én voltam ötéves korom körül, nem enged meg magának ilyen fokú gyöngeséget. Igaz, valami mégsem stimmelt a vízháztartásom körül, mert rövidesen egy tócsa kellős közepén ültem, és hideg fejjel konstatáltam, hogy az nem az ajtóról lecsurgó jégvirágokból származott.

Pedig ez a disznóölés is csak úgy kezdődött, mint a többi. Ahogy megvirradt, irtózatos visításra ébredtünk bátyámmal, és mivel neki huszonkét hónap előnye volt velem szemben, esélyem nem sok volt, hogy megelőzzem az öltözködésben és az ajtóig tartó sprintben. Így csak a szúrós könyöke mellett fértem hozzá az udvarra nyíló üvegajtó jéghideg, párás felületéhez. Próbáltuk egyszerre befogni a fülünket és hevesen lehelgetve egyre nagyobb foltot lehervasztani a pompás jégvirágok között. Mire kiláttunk rendesen, a disznó hangja elfogyhatott, de a vére biztosan, mert nagyanyám, a Mama összefröcskölve, könyékig elmerülve egy lavórban kavarta a sötét masszát, hogy meg ne alvadjon, ne csomósodjon, mert azt nem szeretnénk este viszontlátni a hurkában. A férfiak elégedetten térdeltek még az állaton, majd jött a második stampó pálinka. Az elsőt akkor vették be, amikor kiléptek a havon derengő fénybe és az ólakhoz csoszogtak. A tetemre ezután a forró vizes fürdő várt, majd a pörzsölés. Mi ott lábatlankodtunk mindenhol, ahol nem kellett. Én a konyhát kedveltem, mert ott a fahéjnak, amely a forralt bort emelte ünnepi élménnyé, legalább számomra is volt valami élvezeti értéke. Jobb esetben tojássárgáját is kevertek az italba, meg szegfűszeget, a citrom héjáról nem is szólva. Ezek a percek azonban hamarosan lejártak, és én morzsás szájjal rohantam ki a fagyba, amikor megjelent a még gőzölgő májjal anyám, és habozás nélkül nekilátott a reggeli elkészítéséhez. Nem, nálunk nem a hagymásvér játszotta a főszerepet, hanem a resztelt máj. A drága vért mind egy csöppig a hurkára tartogatták. Ekkor már elkezdődött a szagokkal folytatott vesszőfutásom. Odakint két darabban lógott az állat a rendfán. Kimerészkedtem, de vesztemre. Ahogy apám közelébe értem, rám bízott egy rendkívüli feladatot, hozzak ki a velőnek egy ibriket. Gumicsizmás talpam minden volt, csak nem biztonságosan tapadó felület a jegesre taposott decemberi havon. Pedig leszórták böcsületesen a spórhertből származó hamuval is, én mégis imbolyogtam. Mire beértem, majdnem elfelejtettem a küldetésemet, de amikor a haloványzöld kredencajtót kitártam, mert ezt memorizáltam odakint, hogy az a célkörzet, rémülten láttam, hogy itt bizony választani kell. De nem nekem! Poharak, tányérok, ibrikek, csetreszek. Segítségre szorulva fordultam a legközelebb álló felnőtthöz, hogy parancsom van arra, hogy a velőnek vigyek valamit. Mire kaptam egy sima, törött fülű kis kávés vagy teás csészét, örültem és vágtattam ki, azt hittem, a nehezén már túl vagyok. A jégmezők lovagjai lebegtek harcedzett szemeim előtt, ahogy lovastól egyensúlyoznak a Ladoga-tó behavazott jégpáncélján, majd sorra zuhannak el és beszakadnak a vízbe, és a táblák alá fordulva lelik halálukat. Megjegyzem, hogy Eisenstein ezen egész jelenetsorozatot műteremben forgatta le, de bevallom, hogy erről akkoriban vajmi kevés fogalmam volt. Apám viszont idegesen meredt az ibrikre, amikor végre elébe járultam, és még mielőtt büszkén visszafordultam volna a belecuppanó agyvelővel, egy pillantást vetettem annak eredeti helyére, a hosszanti irányban szétvágott koponyacsontra. Megálltam egy pillanatra, mintha a szívem habozna, hogy folytassa-e munkáját, mikor az ujjaimon éreztem a haloványan erezett agy langyos érintését, mert nem fért el maradéktalanul az edénykében.

– Kisebb nem vót? – mordult rám apám, de ijedtemben a váratlan testi kontaktustól majdnem eldobtam ezt is.

– El ne essél vele! – kaptam még egy jó tanácsot a hátamba, és amúgy is kínos pillanataim száma ezzel megsokszorozódott.

Nem siethettem vele befelé. Aprókat lépve minden idegszálammal a mérhetetlen értékű kincsre koncentrálva haladtam. A velőnek bizonyára iszonyú fontos és pótolhatatlan jelentősége van a családunk számára, vontam le ifjú, ámde éles elmémmel a következtetést, ami abból is látszik, folytattam magamban a gondolatmenetet, hogy egy magamfajta hős külön megbízatás keretében szerzett hozzá jogot, hogy épségben történő célba juttatásával, amely számomra mindennél fontosabb küldetésnek bizonyult, kimenekítsem az udvaron zajló kaotikus folyamatok közül. Csak közben elgémberedett a praclim, és az utolsó métereken komolyan izgulhattam, hogy mi lesz, ha épp az ajtó előtt ejtem el a disznóölés szent grálját.

Mindezeket csak azért ecsetelem, hogy érthető legyen a kívülálló számára is, hogy milyen felfokozott idegállapotban kerültem abba a helyzetbe, amikor odakint már a hideg és a vékonybél mosásának szaga tették elviselhetetlenné a kalandozásaimat, odabent pedig a háj darabolása zajlott és főtt a fejhús a fazékban, és az asszonyok hangoskodása mellett nem mélyülhettem el gondolataimban. Akkoriban még nem volt jogom a tévé előtt terpeszkedni dologidőben és bámulni a grazi sugárzású ORF1 lebilincselő műsorát. Nem, képességeimet nem hagyhattam kihasználatlanul. Így eshetett, hogy egy óvatlan pillanatban elemeltem egy kést a konyhából, és az átmenetileg csendes előszoba asztala mögé vettem be magam, ahol rögvest liánok és indák tömkelege fonódott karjaimra, s a húsevő növények mohón fordították felém fertelmes kelyheiket. A lábaimat nyaldosó mocsárban bármikor támadhatott egy krokodilus, és nem volt segítségem, hű társam és fegyverhordozóm, akire minden megpróbáltatásban számíthattam, elfoglalt volt, náluk is disznót vágtak. Egyedül pedig az ember mit tehetne? Menti a bőrét. Én pedig keményen harcoltam, nem akartam olcsón adni a véremet (mint szegény malacunk), ezért elszántan lecsaptam az őserdő alattomos növényzetére és lekaszaboltam a hajtásokat, amelyek a nyakamra kúsztak, a virágokat, amelyek megmételyezték levegőmet, hogy elalélésem után aztán gyökereikkel kiszívják belőlem az életnedveimet. Szúrtam és vágtam, miközben kint is, bent is folyt a rutinszerű munka.

Amikor anyámnak feltűnhetett, hogy milyen béke van, nem nyaggatom immár hosszú percek óta, egyszer csak átsietett az előszobán, majd megtorpant. Valamely érzéke, mert tudvalevő, hogy az anyáknak van ilyen bőven, megállásra késztette, és én akkor már lapítottam, bújtam, rejtőztem, de a bokám körül heverő hajtások tömege semmi jót nem ígért. Rögvest lecsapott a forgószél, és én hiába rejtettem a kést, a gyilkos fegyvert gondosan a fotelbe, vehetjük úgy, hogy tetten értek. Legalábbis az események további menetéből erre a következtetésre jutottam, és bár nem tudtam biztosan, de a szegény malacunkkal folytatott eljárásból sejthettem volna, hogy reggeltől statárium van érvényben, mert nem igen kérdezett meg engem az én anyám. Kihúzott a virágos állvány meg az asztal közül, és ütött, és ütött. Valamiért mélyen megrázta, vagy csak váratlanul érte a veszteség, amit a dédelgetett szobanövényeiben véghezvittem, nem tudom, de tény, hogy leverte rajtam.

– Legszívesebben agyonvernélek! – sziszegte máskor kedves hangja közelről a fülembe. Az meg, hogy bepisiltem a veréstől, nem csoda, leolvadt a biztosíték, és nem volt kéznél a Hétszűnyű Kapanyányimonyók, akire kenhettem volna a gaztettemet. Megbűnhődtem. Azóta belátom, hogy a nőkben a legkevésbé sem szabad megbízni, főleg, ha az ember valamilyen formában érzelmi függőségbe kerülne egy ilyen lénytől. Isten óvja a királynőt! De sebaj, egyszer majd felnövök és csatlakozom a klubhoz, akik VIII. Henrik módra darabolják össze és darálják le, vagy inkvizítorként égetik el őket.

Partizánok

Még mindig csak óvodás voltam, de már nyakig az ellenállásban. Falunkban nem volt már óvoda, ezért a szomszéd településre szállítottak minket minden áldott nap. Többnyire Boriska néni kísérte a kontingenst, a körzeti orvos, de azon a napon beteget jelentett. A farmotoros Ikarus pedig, ahogy a nagy könyvben meg van írva, a falu határától nem messze lerobbant. A felnőttek hangosan tanácstalankodtak, én viszont, tekintettel harci tapasztalataimra, rögtön tudtam, hogy ez csak csapda lehet. Röviden szemügyre vettem az állományt, de a legtöbben ki sem merészkedtek az ülésükből. Én viszont elébe mentem az eseményeknek, kis táskámmal észrevétlenül leoldalogtam a busz lépcsőjén, majd a terep nyújtotta fedezéket kihasználva, megszöktem. Visszatekintve a jegenyenyárfák sorára, a sötét füstfelhő kavargása mutatta, hogy a busz milyen kiszolgáltatott célpont. Hasra vágtam magam, amikor hallottam a kiérkező gépesített járőrt és a pattogó német parancsszavakat. És, ahogy számítottam rá, rögvest következett a géppisztolysorozat. A Schmeisserek jellegzetes ugatása bizonyította, hogy jól döntöttem, az árokba lőtték őket. Nekem el kellett érnem a közeli kis erdőben befészkelt csapatot, ezért halált megvető bátorsággal rohantam az árok mellett az első házakig, majd egyenesen a kertek alatt, a kis erdőhöz vezető földútig. Ott már, ahogy ismertem, minden kilométerkőnél várt egy álcázott üzenet. Ezzel a küldetéssel egészen jól eltöltöttem az időt, de dél felé megéhezhettem, mert valahogy hazavitt a gyomrom, partizánakció ide vagy oda, enni csak kell valamit. A mama úgy nézett rám, mint egy kísértetre, amikor betoppantam a konyhába, és habozás nélkül a platnin rotyogó leveses fazékhoz mentem, hogy lábujjhegyre állva beleszagolhassak. Gondoltam is, hogy híre szaladt már az út menti vérengzésnek, és most alig hiszi, hogy a kis unokája túlélte. Valahogy sosem értettem, hogy a mindentudó felnőttek valójában miért annyira jólértesültek a harci cselekményeimet illetően. Válasz helyett arra a kérdésre tehát, hogy mi is lesz az ebéd, kaptam egy taslit és némi szobafogságot, addig is, amíg haza nem érkezik bíróm és ítéletvégrehajtóm.

Mindenesetre a többiek másnap az óvodában nem akarták elhinni, hogy ilyen könnyen megúsztam egy napot a szigorított intézet terrorjából. A délutáni alvás elblicceléséért mindenképpen irigyeltek. Az is igaz, hogy onnan kezdve nem merészeltek külön őrizet nélkül szállíttatni minket, mert erősen éltek a gyanúval, hogy legközelebb az egész rettegett brigádot mentem ki a tűzvonalból és kezdünk a hátországban demoralizáló akciókba.

Immár iskolás lettem, amikor a legelső kirándulásra került sor a vegyes iskolánkban. Voltunk talán tucatnyian a nyolc osztályra, minden egy teremben és egy időben. A kirándulást viszont óvatlanul az én vadászterületemen keresztül szervezte meg Gizke néni. Én értettem már jól a jelekből, párosával menetelni a poros út mellett semmi jót nem ígért. Még szerencse, hogy aznap is elcsórtam otthonról egy konyhakést, és így, amikor sikerült leghátulra küzdeni magamat a sorban, egyszerűen belevetődtem a burjánzó növényzetű árokba. Majd pár perc múlva hason csúszva jutottam el az első bokrokig. Ott aztán végre szabadon hozzáláttam az ellenállás megszervezéséhez. Lőállásokat építettem, megfigyelőket küldtem a fákra, majd aknazárat telepítettem. Kár, hogy a többiek hagyták magukat félrevezetni, és bedőltek Gizke néni szövegének, amikor velem igazi akciókban vehettek volna részt, így nekem kellett egyedül minden egyes szerepet eljátszanom.

Végül megint csak hazavitt a gyomrom, és Mama újabb nyaklevese után jöhetett az igazi becsinált leves. Gizke néni állítólag megsértődött rám, nem tudom, mégis mit várt? Hogy önként elballagok vele ibolyázni, amikor már tavaly nyáron felfedeztük, hogy az egész kiserdő alá van aknázva? Este megint kaptam ezért, talán a sarokba is térdepeltettek, nem emlékszem. Csak arra, hogy szigorított őrizetben maradtam, minden este rácsok között végeztem a napot. A családi levéltár szerint egészen másodikos koromig a babaágyban aludtam. Miközben bátyám persze az előkelő nagyágyban, a szüleim között. Ha ezt egy mai pszichológus látná, élénken csóválná a fejét, de akkoriban Boriska néni injekcióin kívül nem dúskáltak a falusiak a mentálhigiénés szolgáltatásokban. Ez a tény persze, hogy engem külön altattak, mint valami fenevadat, nem akadályozott abban, hogy amikor esténként olyan film ment, amit nem nézhettem, akkor a szekrénysor üvegfelületén a tükörképet bámultam, és próbáltam kitalálni, hogy mi folyik a tévében. Egyszer pedig, amikor már fizikailag nem volt kétséges, hogy kinőttem a szigorított őrizetet, anyám demonstrálandó, hogy szabadulási vágyam mennyire indokolatlan érve az, hogy kinőttem a rácsos ágyamat, egyszerűen fogta magát, bemászott a helyemre és magzati pózba felhúzott térdei közül vidáman közölte, hogy hiszen itt még ő is elfér. A vita eldőlt.

Én, mondjuk ki nyugodtan, abszolúte nem csodálkozom azon, hogy kissé paranoiás lettem, igaz, ennek felismeréséhez még néhány évtizedet valahogyan át kellett vészelnem. Ráadásul béke volt. Úgy értem, látszólag, a felszínen. Kurva hidegháború! Hát a partizánokra már sose lesz szükség?