LAJTA ERIKA

AD ABSZURDUM

/vissza/ fejlődésregény

Kossuth Kiadó

0 -  ∞

Ha rólam van szó, Istenről is szó van.

Elegem van hát abból, hogy ennek ellenére úgy tesz, mintha semmi köze se lenne hozzám, mintha semmi felelősség nem terhelné a történtekért. A közöttünk lévő különleges kapcsolat – végül is a teremtménye vagyok! – igenis, megalapozza a felelősségét!

Mégis, akárhányszor kérem az Istent, hogy beszéljük meg, mi történt és hogyan tovább, ő csak ötöl-hatol, hímez-hámoz.

– Térjünk vissza rá később! – mondja, mintha bizony most, most, amikor:

 pofoznak, tehát vagyok;

 infúzióval táplálnak, tehát vagyok;

katéter lóg ki belőlem, tehát vagyok;

NEVETEK, tehát vagyok, nagyon is VAGYOK,

vissza lehetne  és vissza szabadna térni bármire is.

Milyen nevetséges is az Isten, amikor azzal érvel, hogy ő nem szakember, de rábíz engem egy specialistára, és az majd segít nekem mindenben…

Persze tudom, hogy a legkényelmesebb egy pszichiáter szájával azt mondani, hogy:

– Ne adja fel, Regina! Szedje össze magát!

Meg azt papolni, hogy:

– Koncentráljon önmagára! Ne törődjön senki mással, mert az meggátolná, hogy érdemben szembenézzen a problémáival!

S ha én azt felelem, hogy kizárólag mások miatt, másokkal összefüggésben vagyok, ha már lennem  kell,  akkor jön egy újabb javaslat: 

– Próbálja megtalálni a bajok gyökerét! Ásson le odáig, ahol rosszra fordultak a dolgok! Hiszen ha úgy érzi, hogy elrontotta az életét, akkor tetten kell érnie, hol hibázott. Onnan kezdje! Aztán gondoljon át mindent, szép sorjában!

Hát jó! Éppenséggel kiválaszthatok egy pontot az időben… De egy pont még értelmezhetetlen, hiszen csak egymáshoz viszonyított pontok, szakaszok esetén beszélhetünk időről! A Múltat a Jelen teszi Múlttá. A Jelent a Jövő ragasztja be a Mába.

Tudatommal több, mélybe veszett rétegig ások le, illetve ködös képig hatolok fel. Ezt a játékot így nevezem: Idő Tours.

Csakhogy gondolkodásom hamarosan átveszi azokat a szabályokat, amelyeket az Idő állított fel önmaga számára, s pontosan abban a rendben halad, amiben haladnia egyáltalán lehet.

Szinkronba kerülök az Idővel. 1982-ben járok.

Ezt az időszakot a történészek később majd puha diktatúrának fogják nevezni. Én egyelőre a diktatúrából keveset érzek. Élvezem az engem körülvevő békét és nyugalmat; csaknem gondtalan vagyok.

1

– Tudjátok, mi a világ legősibb foglalkozása? … Na! Na! Na! Hármat találhattok!

Az 1982 szeptemberében felvett, az I. évfolyam 12-es csoportjába beosztott diákok, ha tudni éppen nem tudták is, de sejtették, hogy a legősibb ezúttal nem a prostituált mestersége, hanem a jogászé lehet – ha már a jogi egyetem egyik gyakorlójában üldögélnek.

Sejtésének mégsem adott hangot senki. Méltányolták a feszültség feloldására irányuló igyekezetet. Értékelték a kérdést feltevő társuk vonzó egyéniségét. A fiú megnyerő modorához könnyed magabiztosság társult, és mert ráadásul a haja is egy bizonyos elragadó szemtelenséggel szőkéllt, mintha csak rávetült volna valami az „aranyifjú” szó ódon bájából.

Czere Marcell érezte a jóindulatú figyelmet. El is pukkantotta hát petárdáját:

– A legrégibb foglalkozás – a jogászé! Már az őskáoszt is ők csinálták!

Nevetés tört ki. Ezzel az öniróniába hajló nevetéssel először vállaltak közösséget egy olyan, kissé kétes foglalkozás képviselőivel, mint amilyenek a jogászok.

A jogászokat mindig és mindenhol gyanakvás övezi. De egy szocialista társadalmi berendezkedésből különösen kilógnak – valahogy úgy tartják számon őket, mint akik a magántulajdon zsoldjában állnak, mint akik a magánérdeket, a privát haszonszerzési vágyat testesítik meg a köznek a jogszabályokban megálmodott javával szemben.

Joghallgatónak jelentkezni az egyetemre tehát egy jellemhiba beismerésével volt egyenértékű. Az ember maga sütötte rá magára az anyagiasság, a pénzéhesség szégyenbélyegét.

A legjobban egyébként egy, az almazöld műanyaglemezzel fedett asztal egyik sarka mögül eddig görcsös arckifejezéssel ide-oda tekingető lány, Vida Regina nevetett Czere Marcell viccén.

A középiskolában a lányt egy-két elmarasztaló megjegyzésnél többre nem érdemesítették. Ezekkel a marginális lénynek kijáró egyszavas minősítésekkel majdnem mindig a kapcsolatteremtés anyanyelvében elkövetett helyesírási hibáit vették észre. A legtöbben rideg lelkűnek, gőgösnek látták, mások gyerekesnek, megint mások modorosnak, tudálékosnak; egyesek szemében gátlásosnak, jelentéktelennek, nevetségesnek tűnt; s akadtak olyanok is, akik azért ódzkodtak a társaságától, mert majd meghaltak mellette az unalomtól.

Hogy új ént formálhasson magából, hogy új stílust vehessen föl, hogy ha ezt az új közösséget, a csoportot egy sejtnek tekintjük, a sejtmaghoz, de legalábbis a plazmához tartozzon, s ne a sejtfalhoz, Regina szövetségest keresett. Egy barátnőt.

Egy olyan embert, akinek a segítségével a további emberi kapcsolatokból kivonhatja magát. Számára ugyanis az volt a barátság, ami lehetővé teszi, hogy még inkább önmagába zárkózzon.

Mint minden döntési helyzetben, ezúttal is leszavazta magát. Ellenérveket keresett, kibúvók után kutatott. Énjének egyik fele részvétlenül, gúnyosan kívülállónak nyilvánította magát, és figyelte a másiknak azt a meddő igyekezetét, hogy gyanakvó tartózkodását kezdeményezéssé változtassa.

Végigmustrálta valamennyi lányt.

Először azt a kettőt vette szemügyre – ahogy a parfümmárkák körül keringő félhangos beszélgetésükből kihallotta, Yvette-nek és Margónak szólították egymást –, akik vele szemben, a tábla alatt ültek.

Yvette a csoport legcsinosabbja volt. Babaarccal, amit bronzvörösre bemosott haja tett modernebbé, pikánsabbá. Manöken alakkal, amit kivágott trikóval, miniszoknyával igyekezett minél kevésbé takarni. Margó is kihívóan öltözködött, Margó is erősen festette magát, de szépségben Yvette nyomába se léphetett. Erős állkapcsa, merész orrháta és csontos szemöldökívei valamiféle elnéző jóindulatra apelláltak: a merev kánonok elvetésére buzdítottak.

Mindketten idősebbek voltak Reginánál. Yvette egy, Margó három sikertelen próbálkozás után jutott be az egyetemre. (A rossznyelvek szerint csakis azért iratkoztak be, mert az egyetemet afféle vadászterepnek tekintették. Ahol az elejtendő vad: egy pénzes férj, vagy ha az nem jön össze, akkor egy nem kevésbé jól szituált szerető.)

Ezt a két lányt, pontosabban ezt a két nőt, nemcsak azért lett volna reménytelen a barátnőjévé tennie Reginának, mert már a kezdet kezdetétől összetartottak.

Utánuk egy olyan lányt nézett meg – mint utóbb megtudta, az illetőt Doór Ottiliának hívták –, aki a természet két tévedését nemhogy helyreigazította volna, még tetézte is. Csöpp verébszeme, karvalyként hajló orra mellett, felborzolt frizurát viselt. Olyasfélét, amilyen a búbos banka fölmeresztett fejéke.

„Borzasztó csúnya!” – vetette el Regina, mint potenciális barátnőt.

A két jelző harmadikat feltételezne: maga Vida Regina tehát szép volt. Nos, nem. Legalábbis nem nagyon szép. Az arca ugyan megérdemelte, hogy tetszetősnek tartsák, még ha akaratos szája, keskeny orra, sötét, távolülő szemei, gesztenyebarna, hullámos haja, az itt, a Kárpát-medencében meglehetősen szokványos turáni típus jellegzetességeivel untattak is, ám az alakját aligha lehetett belegyömöszölni másba, csak ebbe a két idegen szóba: totális aszimmetria. Felsőteste? Síkidom. Alsóteste? Széles alaplapú csonka gúla. Vagyis, irodalmiasabban kifejezve, ha elvégezték volna rajta ugyanazt a műtétet, amit Voltaire Candide-jának öregasszonyán, még akkor is bőven maradt volna a fenekéből.

Nem esztétikai megfontolásokból ragasztott hát Regina Ottilia homlokára egy jó nagy NEM-et. Hanem azért, mert úgy vélte, egy ilyen előnytelen megjelenésű lány aligha érhet el jó szociometriai pozíciót, aligha verekedheti be magát a csoport pereméről a belsejébe.

Amikor azonban Ottilia megszólalt a maga nyafogós orrhangján, és kaján kedvvel kifigurázta a dékáni hivatal szerinte lassú és nehézkes ügyintézési módszereit, a külseje köré húzta zárójel rögtön feloldódott.

Anélkül, hogy különösebb indulat fűtötte volna, a minden megjegyzésében ott hemzsegő fullánkocskákat tovább érlelte a maró gúnyig. A legegyszerűbb kifejezéseket fenyegető tartalommal töltötte meg. És csak úgy, mellékesen, mintha azok holmi szótani dinoszauruszok lettek volna, kitörölte a magyar nyelvből a módosítószavakat.

Regina még kevésbé találta lehetségesnek a barátságot kettejük között:

„Madárarc. Csípős nyelv. Belém is belém marna!”

Egy újabb lányra pillantott. Egy fekete hajú, fekete szemű, de nem kreol, hanem a betegességig fehér bőrű lányra, akinek óriási szembogara mellett, hihetetlenül sűrű és hosszú fekete pillái csápoknak, futólábaknak hatottak.

A lány is éppen Reginára nézett, s mivel vélhetően rokonszenvet olvasott le az arcáról, odaült melléje és bemutatkozott:

– Ilku Fanni vagyok! … Azért jöttem ide, a jogra, mert ha majd végzek, valamelyik jogvédő szervezetnél szeretnék dolgozni. Ne csak az állam alkalmazza a jogot, hanem mi, a civilek is!

– Civilek? – hökkent meg Regina.

– Aha! – bólintott Fanni. – Te nem érdeklődsz a környezetvédelem vagy a cigányok sorsa iránt? Én egyszer önkéntesként részt vettem egy olyan segélyakcióban…

Két perc múlva már úgy beszélt, mintha biztos lenne abban, hogy amit mond, az a másik számára is érdekes. Regina némán hallgatta. Ő nem volt teljesen bizonyos abban, hogy érdekli az, amit hall.

Már eleve nyomasztóan hatott rá, hogy valaki olyan tudatos, mint ez a Fanni. Mit tudta ő, mit fog majd csinálni az egyetem után! Mit foglalkoztatta őt bármi más, mint amit a tananyag kötelezően előírt a számára! 

Az élete egyelőre függőségek hálójából állt. Függött a szüleitől. Függött az iskolától. Függött az őt körülvevő társadalmi rendszertől, amit változtathatatlannak, természettől adottnak gondolt. A háló közepén kapaszkodott meg, mint valami pók, s azzal áltatta magát: ő szőtte a hálót.

A feszélyezettség ózonritkult levegőjét Fanni is észlelte. Egyszer csak elhallgatott, s a tanrendbe mélyedt.

Más, alkalmasabb barátnő után kutatott megint Regina szeme, ám azt kellett tapasztalnia, hogy a készlet kifogyott: nincs több lány. Csak az iménti négy, az elvárásaitól így vagy úgy, de távol eső lány volt rajta kívül a csoportban. A többi öt jelenlevő, s az egyetlen hiányzó, egy, a második évfolyamról lebukott vak csoporttársuk, bizonyos Fejti Zoltán, mind fiú!

Ekkor, Reginának ebben a reményvesztett lelkiállapotában sütötte el Czere Marcell az őskáoszos viccét.

A viccet, aminek elhangzása után a lány addigi idegenségérzete egy pillanatra otthonosságra változott.

Otthonosságra, amikor a többiek a műbőr ülőkéjű székekkel és a műanyaglemezzel borított padokkal mintegy egyneművé válva, megismerhetőnek, sőt uralhatónak tűntek. Otthonossággá, amely szinte egyenlő volt azzal, hogy „Érdekeltek is ti engem!, Elboldogulok én nélkületek is!”