Molnár Andrea

Ne. Érj. Hozzám.

KOSSUTH KIADÓ

Sok szeretettel Nórinak,

aki változást hozott

az életembe.

PROLÓGUS

Fekszem a folyóparton, az esőtől lucskos, hideg fűben. Vacogok. Fel kellene tápászkodnom a mocsokból, de valami meggátol, valami szívóerő, mely olyan irgalmatlanul tapaszt a földhöz, hogy szinte átszakadnak a belsőségeim a derekamon.

A hajam egészen szétterül mellettem. Szálanként, mint valami csodálatos, dús szövésű pókháló; s a fantomfájdalom, az utolsó érintések mintha láthatatlan pókokként nyargalásznának rajtam. Valójában forog a gyomrom. De ott sétál egy kedves néni, igazán nem ijeszthetem meg egy semmi kis rosszulléttel. Alig bírok már a vergődő szívemmel is.

Mióta is heverek itt? Tíz perce? Egy éve? Kétszáz? Ki számolja már azt? Olyan végtelenül kimerült vagyok, csontjaim már csak bőrrel összetákolt rozsdás tartóvasak. Lecsukódik a szemem. Nem bánnám, ha meghalnék.

Tetszik a fű itt. Olyan élettől duzzadó. Olyan valódi. Olyan simogatni való, mint egy selymes babapopsi. Ha hozzáérintem a tenyeremet, vajon eltűnik? Semmivé foszlik és magamra hagy? Mindenki elhagy. Pedig még szeretnék szeretni. Nem ismerem a tiszta szeretetet.

Szeretem a füvet. Azt hiszem. Kimondom, mert a létező szavakat ki lehet mondani. De miért mondom ki, ha nem tudom a jelentését? Miért használom a szót, ha nem is mondok vele igazat?

Hazudok. Nem szeretem a zöld gyepet, csak elviselem. Mert tartja a derekamat, és meghalhatok rajta. Mert nem bánja, ha hányingerem van. De már nem tudok hányni, csak maró, undorító gyomorsavat.

Mi vagyok? Egy darab test? Mintha lebegnék a vízfelszínen, az orrom egy kis búvárpipa. Próbálom mozgatni a kezemet, de az ujjaimra hínárfonalak csavarodnak. A mélybe ráncigálnak, hogy belefojtsanak az iszapba. Hallom a folyót. A habokat. Hívogatnak. Csak másznom kell egy kicsit, és szipákolni a habok fodrából.

Mászni… Érzem, hogy araszolok… De kinyitom a szememet, és még mindig egy helyben fekszem, ahogy az előbb. Mi a valóság? És melyiket hallucinálom? A heverészést vagy az erőtlen kúszást? Csak aludni volna jó, hosszú évszázadokig… Nem kell puha ágy és tollpárna, csak egy kis csend és nyugalom.

Még a pihenést is elveszik tőlem. Az életemet elvették, roncs ladik vagyok csupán, mi hányódik a parti szikláknál, és sirályok fészkelnek rá. Zord sziklák zord roncsa vagyok, a napfelkeltét sem láthatom, csak a bosszantó sötétséget. Megvakultam. A látásomat is elvették. A lelkemet. A nyugalmamat.

Zümmög az áram a fejemben, mint egy nagyvárosi trafóház. Egyenletesen, de túl hangosan. Nem tudom elűzni a zajt. Már fényfelvillanások is ugrálnak a szemem előtt, az áramkisülések. A vér elpárolog felhevült testemből, likacsos bőrömön át. Érzem, hogy folyik szét a fejem. Kiég. Elolvadok.

Már csak a földről felkavargó leveleket bámulom, egyiket a másik után. Ázottak és büdösek, de gyönyörűek. Évek óta alig láttam ilyet, mert csak elmentem mellettük vakon, lélek nélkül. Fáradt vagyok. Alig bírom nyitva tartani a szememet, pedig sokáig hesszelni szeretném őket. Ahogy mellém esnek, mint a gyászcsokrok a koporsóra. Mint a kis tollpihék, vagy mint karácsonykor a hó… a hó…

Szeretnék álmodni egy új életet. Ami csak az enyém, és nem más gondolkozik a fejemmel, nem más érez a szívemmel. Ahol nem egy nyomortanyán kell laknom. Ahol járhatok iskolába. És nem felejtem el, hány éves vagyok épp. Egy kutyát is szeretnék, és egy pici házat valami erdő szélén. Egy nagy barnamacival és egy őzikével. Mielőtt kisóhajtom magamból a lelkemet. Már fáradok. Már hullanak a levelek. Már harangoznak a temetésre. Már nem jön a Jézuska. Már csak lebegek a vízen, csavarodnak rám a gyilkos hínárok.

Valami fény jön, ez a vég? Aludhatok, nem bánom én… Halni… Aludni… Haludni… Tutulni… Tulipán… Libikóka… Lélek vagy test, test vagy lélek… egyensúlyba kerül a mérleg… Ámen.

EGY

Orsolya rémülten pislog a kiságyban. Apa kiabál, és valami szörnyű lármázás árad abból a csempézett helyiségből ott a szoba mellett. Talán el is tört egy olyan izét,amit apa tányérnak szokott nevezni, és ételt tesznek rá a felnőttek.

A hangok egy szilárd testben csordogálnak a szoba felé, és egy arcból rettentő szabálytalan és szuvas fogak rikoltoznak Orsolyára, s a lányka könnytől kipirosodó arccal felborul a kiságyban. Fáj a pofija, vörösen ég. Lilákat meg kékeket lát; a csámpás fogú, iszonytató borostatömeg elnyelődik a bíbor káprázatban. Valahol anya is itt van, Orsolya érzi a félelemmel kevert meleg testillatot.

Orsolya szemei kitágulnak, a vörös köd elúszik a könnyeivel a horizontról. Látja apát, de nem érti, nem hallja a szavakat, csak az artikulálatlan üvöltő arckifejezés rögzül kis fejében. Csöpp babaszíve hevesen pumpálni kezdi a friss vért a kis ereibe, a szövetei szinte szétfeszülnek. A félelem illata koromként rakódik az orrába. Orrcimpái tágulnak-szűkülnek, gyorsan szipogják a levegőt, az agya hirtelen felfrissül.

– Ata... ata! – szólongatja rémülten a dührohamban törő-zúzó apját, ám a férfi rá se ránt.

Orsolya elbambul. Apa nem is figyel rá. Apa egyáltalán nem szereti. Apa csak eltorzult képpel üvölt valamit anyának, aki a konyhában lapít. Orsolya éhes lett az izgalomtól.

– Ata… dej de, ata…

A férfi véreres szemekkel Orsolya felé fordul, a csöppnyi lányka szeme remegni kezd a borzadálytól.

– Elhallgass, te otromba könyök! Kihajítalak az ablakon!

Orsolya nem érti pontosan a mondat értelmét, de a szófoszlányokból tudja, apja mit akar. Hogy maradjon csendben, szűnjön meg létezni, és ne emlékeztesse apját arra, hogy egyel több szájat kell etetni.

Nem, képtelen voltam csendben maradni. Visítani szerettem volna, hogy végre engem is vegyen észre! Szeretném, ha végre szeretne apám! Nem megy, nem képes rá, mert kőből faragták a lelkét, mint valami borzasztó szobrot. Nincs lelke. Megüthetett, de nem birtokolhatott. A plafon úgy ágált ellenem, mint egy szürke égbolt; óriási, tömött viharfelhő.

Rám szakadt a felismerés fekete hollója: nem akartak. Csak egy gyerek vagyok, cseppnyi emberke, de legbelül, a lelkemben érzem a terhet, hogy nem várt kölyök vagyok, púp a hátukon. A fejem egy tartály. Mind belepakolták a pusztító emléket.

Az apa dühbe gurul, a derékszíjával üti-veri Orsolyát, kis testén óriási hurkák keletkeznek. Bőréből kiserked a vér, a rugdalózója felitatja a piros nedvességet. Orsolya a fájdalmat összekapcsolja az apa jelenlétével, és lassan megszokja: apa így mutatja ki a gondolatait.

Orsolya elhallgat. Belefáradt a rikácsolásba, torka bevérzett a sok bömböléstől, kezei elnehezültek a reménytelen kapálózástól. Apa túl erős, apát nem lehet legyőzni. Azt kell tenni, amit apa kíván. Apára fel kell nézni, mert apának köszönheti, hogy létezik, és apa hoz haza ennivalót, ami igen tápláló és finom. De apa roppantul nagyokat üt, csak úgy sajog bele Orsolya feje, még az eszméletét is majdhogynem elveszíti.

Az apa nagy. Az apáért rajongtam, de rettegtem is tőle. Függtem tőle. Éheztetett, ha rossz voltam; anyát is csépelte. Anyát meg akarta ölni, mikor teherbe esett. Nem voltak egy pár, mert apa csak játékként tekintett anyámra és megalázta, megerőszakolta, többször is fojtogatta, ellátta a baját – de mikor felcsinálta anyámat, el kellett jegyeznie. Apám nem akart megnősülni. Apám csak dugni akart.

– Kellett neked ez a kölök, te céda? – mordult rá az apa az anyára. – Jobban is vigyázhattál volna!

Az anya engedelmesen bólint, nem mer replikázni az urának. Még emlékszik a fojtogatásra, mikor az agyában megnőtt a nyomás, és kocsányra kidülledtek a szemei. Mikor az ura kést rántott, és az asszony orra előtt hadonászott vele a levegőben. Mikor belelökte az asztal sarkába, és két napig sajgott a veséje.

Nem kívánta átélni a poklot újra és újra, így olyan kicsire, olyan láthatatlanra húzta össze magát, hogy egy apró gyufásskatulyában elfért volna.

– Miért nem felelsz, te ebugatta ringyó?!

– Igen, vigyázhattam volna…

Miért ő? Miért ő?! Miért mindig a nők a hibásak? Mert ők a kicsik, a gyengék és a védtelenek, minél fogva könnyebb őket felelőssé tenni? Az anya már nem is gondolkozott, igyekezett kizárni a fejéből az ugrabugráló manókat, mert tudta: beleőrül, ha felfogja, mi is történik vele.

Értelmes asszony volt, de a férje szintjére kényszerült csúszni, hogy védve legyen a lelki terror ellen. Az okos nők mindig előbb adják fel a harcot, mert sérülékenyebbek.

– Jól van. Buta némber.

Az asszony fel sem vette a sértést. Eltompult. A két éve tartó mindennapos terror, és az előtte való zaklatások csírájában fojtották el az ép lelkivilágát. Olyan lett, mint egy darab tüzelőfa, száraz és merev. Csak Orsolyát tudta szeretni.

– Jobb lett volna, ha agyonlőttelek volna, te kutya, mikor teherbe estél.

Orsolya érzi, hogy apa démoni dolgokat mond anyának, mert apa arca vörös, a szemei kimerednek, és megdagad a nyakán az ér. Fél, hogy apa anyát is meg fogja ütni, s egészen a babaágy rácsához tapad az arca. Akármi is fog történni, ő látni akarja az egészet, elejétől a végéig, hogy aztán soha az életében ne tudja kitörölni a fejéből a képeket.

De apám nem ütött, valahogy egészen megváltozott a kisugárzása is. A düh és gyűlölet mintha elpárolgott volna, és a helyét átvette valami szánalmasság, mert apám valóban szánalmas volt. Ahogy erőnek erejével a középpontban akart lenni. Ahogy fitogtatta az erejét. Ahogy elvárta, hogy mindenki neki pattogjon, és lessék minden egyes kibaszott kívánságát. Apám rohadt egy seggfej ember volt.

Mindazonáltal valamiféle primitív csodálatot is éreztem iránta, ez pedig annak a csodálata volt, ahogy anyát pusztán lármás szavakkal engedelmes géppé tudta tenni.

Néha szerettem volna azonosulni vele, hogy legalább engem ne bántson, bár valamiféle gyermeki értetlen részvétet anya iránt is éreztem. Nem szerettem volna anyához hasonlítani, apró, gyenge és elesett lenni, hogy apám kedvére macerálhasson. Nem akartam kutya lenni, mint ahogy anyámat nevezte, se bűnbak az ő elcseszett életéért.

Mindent, ami történt vele, csak magának köszönhetett: mert a tanuláshoz nem volt elég gógyija, így az amőba-szinten vegetáló munkások hagyományos életét folytatta: beállt dolgozni, nyomásra még a Pártba is belépett (ahonnan aztán kivágták), fiatalon házasodott, de túl nyughatatlan volt ahhoz, hogy ilyen korán megállapodjon.

Ez a tény hatalmas kényszerzubbonyként csomózta őt a testébe, és bár valójában lusta volt ahhoz, hogy az előrelépése érdekében tegyen valamit, folyamatos erőfitogtatásával és agresszív kitöréseivel igyekezett fenntartani a látszatot, hogy ő szarta a spanyolviaszt. Folyton hepciáskodott, kakaskodott, nekiugrott mindenkinek, és nem utolsósorban annyit kocsmázott és duhajkodott, hogy aztán végül is emiatt mondták fel a párttagságát. A kommunizmust nem lehet csapodár emberekre építeni, mondták. Csak hazugokra, felelte apám. Megverték.

Azt hiszem, megérdemelte. A politikai ellenfeleket leszámítva jól járt mindenki: tanulhattál, volt munkahelyed, lehetett kocsid és nyaralód, csak dolgozni kellett érte (vagy jól helyezkedni). Apám nem volt képes kihasználni ezeket a lehetőségeket, mert mind elitta, amit keresett, és a törleszkedéshez is túl tahó volt. Ez a pénzszórás és tahóság végül a saját családjának és önmagának a megnyomorításában csúcsosodott ki; hullámzó, néha megértő, de gyakrabban erőszakos viselkedése az egész családi életet rapszodikussá és nehezen elviselhetővé görbítette.

KETTŐ

Az az érzés tette tönkre igazán az életét. A szerelem. Hogy ez a hőn vágyott érzemény kegyetlen és fájdalmas dolog, arra Orsolya túl a serdülőkora végén döbbent rá, mint ahogy arra is, hogy a szerelem és a reprodukciót vagy szórakozást szolgáló szex nem említhető egy kategóriában.

Az elhagyatott ház mellett álló kis kocsmában megpillantott egy lányt. Már bőven koromfekete este uralta a várost; Orsolya éppen hogy csak bepislogott az ablakon, de azonnal oda is fagyott a járda szétrepedezett, durva betonjára. Szíve izgatottan és kihagyásosan kalapált a pólója alatt, az arca egy villanás alatt tűzforró és vörös lett.

A lány fekete, hosszú haja a biliárdasztalra omlott, frufruja szinte teljesen eltakarta a szemét. Sötét pupillái izzottak, ahogy a golyóhoz igazította a dákót, s a kocsma füstös félhomályában arca minden egyes vonása megfontolt bölcsességet tükrözött. Kissé kampós orra és előreugró álla egyiptomias kifejezést kölcsönzött arcának, de a szeméből áradó tűz, az erő, az ösztönös jó határozottan magyar volt.

Észre vette. Még nem lökte el a fehéret, mikor megérezte, hogy valaki figyeli, méghozzá kintről. Hirtelen feltekintett. A feje nem mozdult, csak a szeme villant; Orsolya hátralépett egyet ijedtében; hogy micsoda erő taszította arrébb, nem tudta kitalálni.

A lány egyenesen Orsolya szemébe nézett – kitartóan, kérdően és barátságosan. Orsolya nem tudta, mit tegyen: nyisson be a kocsmába, vagy induljon haza; de a reflexei eldöntötték helyette a kérdést, és Orsolya nagy iramban elszaladt a kocsmától. A lány összevonta a szemöldökét, majd kérdésektől nyüzsgő fejjel meglökte a biliárddákót.

Orsolya szíve egészen megiramodott a mellkasában. Mikor az apja ütötte régen, akkor érzett ilyet: a félelem íze volt; a félelemé, hogy az fogja bántani, akit szeret és akitől függ. A lány olyan elsöprő benyomást tett Orsolyára csak csupán néhány másodperc alatt, hogy a megtépázott lelkű, de élni akaró lány érzelmi képességinek maradék morzsái felkavarodtak a szívében. Félt. Mindig bántották.

Azt sem tudta, merrefelé jár, mikor abbahagyta a kétségbeesett menekülést. Mindig ez történt: elfutott a kellemetlen élmények elől, nem szállt szembe semmivel, nem lázadt, csak magába fordult és némán tűrt. Most egyszeriben megbánta a megfutamodást, de már nem akart visszatáncolni, hogy hülyét csináljon magából.

Talán megbántotta a lányt, talán kellemetlenül érintette, hogy elrohantak előle – de mikor olyan ijesztő volt a tekintete! Ijesztően jó és megnyugtató, erőt sugárzó...

Orsolya abban a pillanatban tudta, hogy meg kell ismernie a lányt. Igen ám, de hogyan? Hiszen most is úgy iszkolt el, ahogy csak a lába bírta. Ha újra ránéz azzal a sötét és igéző pillantással, azzal a zsibbasztóan nyugodt tekintettel, Orsolya el fog ájulni az izgalommal kevert szorongástól. Még az életben nem reszketett ennyire semmitől, mint most; érdekes dolog, erre most jött rá; hiszen ez egyáltalán nem volt olyan kegyetlen esemény, mint bármelyik otthon eltöltött pillanat.

Meg kell ismernie a lányt, minél hamarabb. De hogy lehet sürgetni az időt? És lesz-e hozzá elég bátorsága?

Lassan haza ért. Apja vörös arccal terült el a fotelban, kezében a Zenit géppel. Most töltött bele egy friss AGFA tekercset, és elégedetten csettegett a kannásborgőzös nyelvével.

– Mit hoztál ma?

– Három rongyot.

Orsolya leszámolta a pénzt apja ölébe, mind a három darab ezerforintos bankót, de most nem sajgott a szíve úgy, mint máskor. Céda volt, nős férfiakat ismert meg és elégített ki mintegy hivatásszerűen, mert az apja lusta volt dolgozni.

A rendszer nem szerette a munkakerülőket, így állandó zaklatások közepette éltek. A férfit időnként bevitték pár napra a fogdába, mint közveszélyes munkakerülőt, Orsolyával viszont, ki tudja, miért, nem törődtek. Orsolya mehetett illegálisan vetkőzni, ha nem akart éhen halni.

S most ezt a pénzt ki kellett adnia a markából – hát mit bánta ő, legalább megtisztult az aznapi bűneitől.

– Nemsokára megbuknak a komcsik. Nemsokára.

– És?

– Mit tudom én. Állj a sarokba és vetkőzz.

Orsolya már jól tudta, mit jelent ez, és némán engedelmeskedett. Apja fotózni akarja őt, hogy aztán a felvételekre verje a répát a börtönben. Levette a kabátját, a fogasra akasztotta. Lassan vetkőzött, hogy legyen ideje átgondolni minden mozdulatát, amit eltervezett és amit véghez fog vinni.

Apja már tucatnyiszor látta Orsolya fedetlen keblét, feszes hasát és lágyan ívelt szeméremdombját; és a nadrágjában, mint mindig, most is mocorogni kezdett a kígyó, mikor lánya teljes pucérságában állt előtte.

Villant a vaku. Egyszer, kétszer, sokszor. Orsolya mindig megpróbálta kicsukni a tudatából az aktuális történéseket, és testen kívülre helyezni magát, hogy ne fájjon neki, amit művelnek vele. Ma viszont nem ment. Ma érezte, hogy nem tud elszakadni a testétől, mert valami olyasféle jó dolog köti hozzá, mint megannyi pozitív és megnevezhetetlen érzelem. Bár nem ismerte a lányt, hosszú idő óta ő volt az első, akire felfigyelt, és akiben nem az ellenséget látta. Orsolya szeme tágra nyílt ettől a felfedezéstől, és hirtelen szembesült a szituációval.

– Apa… ez mire jó?

A férfi buta szemekkel meredt Orsolyára, mint aki nem érti, mi kivetnivaló van a saját lánya molesztálásában.

– Ne kérdezősködj, csak maradj nyugton, mert elbaszod a képet.

Könnyek gyűltek Orsolya szemébe, de már megtanult erősnek lenni; legalábbis azt hitte. Az a lány valamivel megtörte a védelmi pajzsot, s most Orsolya nemcsak testileg, hanem lelkileg is meztelen volt. Már csak azért is muszáj megkeresnie a lányt, mert talán vissza tudja adni neki az elveszett lelki ruhát.

– Emeld fel a kezedet. A másikkal meg fogd meg a csöcsödet.

Orsolya gépiesen engedelmeskedett, de a lelke a kocsmánál járt. A lány sötét szemére gondolt, ahogy a tekintetük találkozott. Volt valami furcsa abban a tekintetben, valami erotikus és hívogató, amitől Orsolya az első körben bepánikolt. Bódult züllöttséget érzett a lány tekintetében, de ugyanakkor nemes magabiztosságot is, és erőt, rengeteg erőt, amivel nemcsak magát tökéletesíti nap nap után, hanem másokat is védelmez, megtart, segít. Talán. Ez a benyomás fakadt elsőként Orsolya lelkében.

Csak egy ösztön hajtotta a kocsma felé – egy ösztön, ami igazából sokkal több, mint egy ösztön, s amiről eddig nem is tudta, hogy őbenne létezik. S most el kellett fogadnia, fel kellett dolgoznia magában, hogy vonzalmat érez élő, mozgó ember iránt. Majd holnap. Holnap a kiszolgált idő után újra elmegy a kocsmához, mert látnia kell a lányt. Látnia kell ahhoz, hogy megfejtse, mi játszódik le benne, és megértse a változásokat.

Apja kigombolta a nadrágját, a cipzár hangosan csúszott le. Orsolya felriadt az álmodozásból, ahová a rideg valóság elől menekült; a torka kiszáradt a félelemtől. Ne. Ne tedd ezt, kérlek, ne. Orsolya tudta, hogy nem rúgkapálhat, mert akkor megkapja a maga adagját, de iszonyúan megalázónak és hányingerkeltőnek érezte, amit az apja tett. A duzzadó pénisz rendületlenül közeledett a sarokban vacogó Orsolya felé, és az iskolázatlan, szolgasorba taszított lány virágát ismét letaposták.

Mocskos nőnek érezte magát. Nem volt biztos benne, hogy találni fog magának párt az életben, hiszen egy pénzért szexelő nő senkinek sem kell hosszabb távon. A normális emberek hibátlan előéletű párról álmodoznak, nem elkorcsosult, úton-útfélen felcsíphető kis szukákról, akik bagóért árulják a testüket.

Orsolya csak élni akart a neki szabott keretek közt. Nem akart világokat megrengetni a rejtett tehetségeivel, nem akart bölcs és ékesszóló nőt játszani, és nem akart szentírást lobogtatni minden rossz útra tévedő nő feje fölött. Csupán ki akarta használni a sovány lehetőségeket, hogy onnan feljebb kerülhessen, és egyszer kitörhessen abból a körből, amiben forogni kényszerült.

Nem akart céda nőként élni. Húsz éves volt, testileg és lelkileg is bőven felnőtt már, mégsem élheti a saját életét. Elvették tőle az összes esélyt arra nézve, hogy kiemelkedhessen a környezetéből, s akármennyire is igyekszik, ezeket az esélyeket véres harcok árán sem szerezheti vissza.

Nem elég az akaraterő az előrelépéshez; szükség van korlátmentes tényezőkre, egy környezetre, ami alapot teremt az akaraterőhöz és a motivációhoz. De Orsolyát milyen motiváció éri, úgy mégis? Lehet-e motiváló erő egy testileg és lelkileg megnyomorító apa? Lehet-e motiváló erő egy olyan környezet, ami az ingerszegénysége miatt teljes szellemi deprivációba kényszeríti a gyereket?

Orsolya könnyei visszafoghatatlanul folytak a szemeiből, fiatal ráncai az álláig vezették a sós cseppeket. Apja ezt észre sem vette, vagy ha mégis, hát igen kevéssé foglalkozott vele. S hogy Orsolya miért nem ellenkezett? Azt csak ő tudhatja.

Hiszen elég fizikai erő szorult belé ahhoz, hogy megvédje magát; lelkileg viszont olyannyira felmorzsolták a mögötte álló kemény évek, hogy már nem volt ereje az ellenkezéshez.

Apja az emberi defektus legtökéletesebb példája volt, és ezt Orsolya pontosan tudta. Legtöbbször nem is volt képes utálni az apját, csak sajnálni, mert amit csinált, az elképzelhetetlenül beteg dolognak minősült, a szexuális aberráció legmagasabb és legperverzebb lépcsőfokának.

Úgy érezte, muszáj szólnia. Kérdeznie. Bár apja részeg volt, és nem úgy tűnt, mint aki képes egyetlen hosszú percig is a lányára összpontosítani a figyelmét, Orsolya megkockáztatta a faggatózást.

– Apa... miért nem keresel magadnak más lehetőséget?

A férfi, aki épp akkor húzta fel a nadrágját, megütközött a kérdésen. Orsolya előre tudta, hogy ennek ütlegelés lesz a vége, de tudnia kellett a választ. Nem önmagáért, hanem azért a lányért. Hogy ne hazugságok pókfonadékával vágjon bele egy új (és egyetlen) barátságba.

– Apa. Felelj, kérlek.

– Takarodj a szemem elől.

Ismerős volt ez a fajta hangsúly Orsolyának, és tudta, hogy most valóban jobban teszi, ha visszavonul, mert az apja nem szűkmarkúskodik a tettlegességgel. Egyébként is későre jár már.

Az elhagyatott ház áporodott levegője jó ismerősként csapta meg Orsolya orrát, mikor délelőtt belépett, és első mozdulatával új lepedőt vetett a lyukas ágyra. Nemsokára jönnie kell az első kuncsaftnak, és igényesnek kell lennie, hogy máskor is legyen kedve visszajönni hozzá.

A pénz sajnos hatalmas gondot jelentett Orsolyáéknál; az anyja már nem élt, az apa pedig elzárkózott a munkától, és a két öccsét is el kellett látni… Az egyetlen „értelmes” megoldásnak az tűnt, hogy az apa az utcára küldte a lányát. Nyilván nem szeretetből.

Hideg volt odakint, fagyos november; az ablak bepárásodott a hőmérséklet-különbségtől, pedig Orsolya a házon belül is halálra vacogta magát. Ilyen körülmények közt kell meztelenre vetkőznie, és eltűrnie, hogy a férfiak a dákójukkal ugráljanak rajta, miközben a melleire odafagy a kuncsaftok nyála.

Benyitott az első. Nagydarab, szőrös férfi, amolyan kereskedő-féle hájpacni. Orsolya előre félt, hogy misszionárius-pózt kér tőle, mert akkor elbúcsúzhat sovány kis reggelijétől.

– Mit parancsol az úr?

– Anált és natúr cumit.

Orsolya levetkőzött, és a férfi is megszabadult a kérdéses testrészét fedő ruházattól. Az ágyra hajította Orsolyát, s míg a lány hasra fordult és széttárta a lábait, a pacáknak már meredt is a bot. Orsolya ritmusosan zötyögött a férfi mozdulatai alatt, és szinte érezte, hogy minden belső szerve leszakad a pálca döfködése alatt. Méreténél fogva illett a gazdájához, de Orsolya már belefárad tabba, hogy összehasonlítgassa a vevői farokméretét.

Az anált különben is gyűlölte, mert a férfiak többsége nem volt hajlandó bekenni a péniszét, így a cselekvéssor igen fájdalmasra sikeredett Orsolya számára; az orális kielégítéstől pedig azért irtózott, mert a tálplálkozásra és a falánkságra emlékeztette. Nagyjából mindent gyűlölt, ami a heteroszexuális szeretkezés részét képezte, mert a férfiak durvák voltak vele, és csak a maguk gyönyöre foglalkoztatta őket.

– Szopjál, ribanc – lihegte a férfi, és mint mindig, ez a megjegyzés most is súlyosan érintette Orsolyát.

Bár tökéletesen tisztában volt azzal, miféle üzelmeket folytat, és hogy ezért keményen meg is büntethetik, ha elkapják a rendőrök, mégsem tartotta magát utcalánynak. Csinált valami rosszat? Kárt okozott bárkinek is? Pénzt keresett, dolgozott. Dolgozott.

Orsolya módszerei évtizedesek. Már hétéves korában is a boltban szólított meg egyedülállónak tűnő férfiakat, ott beszélt meg velük találkozót a lakatlan házban. Már hétéves korában erre a pályára zavarta az apja, s Orsolya aligha érezhette magát akkor elég erősnek ahhoz, hogy szembeszegüljön a méltatlan bánásmóddal.

Iskolába nem járatták. Annak ellenére, hogy tizenhat éves koráig mindenki tanköteles, Orsolya apja valahogy figyelmen kívül hagyta ezt az igen fontos tényt. Egy ízben, mikor Orsolya könyvet mert venni a kezébe, hogy az úton-útfélen összecsipegetett olvasótudását és olvasásigényét kielégítse, apja éktelen dühvel ütötte ki a regényt lánya kezéből:

– Neked butának kell lenned!

Vajon miért? Hogy véletlenül se döbbenhessen rá, milyen végtelenül megalázó eseményeken kell átesnie? Akármennyire is tanulatlan az ember, azért a génjeiben benne van, hogy a rokonok közötti vonzalom nem kifejezetten egészséges dolog.

A kuncsaft elment, Orsolya fáradtan dőlt hátra az elhasznált lepedőn. Meddig kell ezt a mókuskereket taposnia? Ha az apja hirtelen elpatkolna, valamelyest talán enyhülne a helyzet, de Orsolyának semmiféle szakképzettsége nincs, így a prostitúcióból elég nehéz lenne kilépnie. Valamiből pedig csak meg kell élni!

S az öccsei… Szerencsére hálás természetűek, és elég intelligensek ahhoz, hogy felfogják a helyzetet (elvégre is tizenhét évesek), de apjuk őket sem engedte iskolába, hanem koldulásra és bolti lopásra nevelte őket. Mert neki nem volt jó az, hogy a gyermekei munkájának gyümölcse majd egyszer beérik, és akkor jól élhetnek; neki azonnal és késlekedés nélkül kellett minden.

Az ebédidőig négy vendéget sikerült a lánynak kiszolgálnia, a csömör és a fájdalom koszként ragadtak az arcára. Hányinger kerülgette, a nemi érintkezés sosem jelentette számára azt a meghittséget és melegséget, mint amit egyébként, normál esetben, jelentenie kellene. Már amennyire értelmes célnak lehet nevezni az efféle tevékenységet, Orsolya az élete értelmét és célját gyűlölte meg.

Az étvágya is elszállt a férfiak miatt, pedig az aktusok lebonyolítása nem kis energiáját emésztette fel, és szüksége lett volna az energiapótlásra a délutáni menetek előtt. Arra gondolt, hogy a délelőtt érkező férfiaktól esetleg ennivalót kéne kérni, de ennyire már nem merte megalázni magát. A pénzt is elég nehezen fogadta el még mindig, de az étel… ételért szexelni olyan degradáló…

Némi maradék kenyeret és sajtot talált a matrac alatt, s étvágytalansága ellenére rögtön fel is falta az utolsó morzsáig, nehogy valamelyik menet közben elájuljon az alultápláltságtól. Nyilván olyan kiábrándító lenne a vendégnek, ha egy félholt csirkével kéne ezt-azt művelnie. Össze kell hát szednie magát, nehogy rossz hírét keltsék.

Orsolya maga elé bámult. Aztán piliszka lábait nézte. Akárki láthatja, hogy nem valami jól tartott kölyök. Legalább két-három évvel fiatalabbnak látszik a koránál arcra és testméretre nézve is, bár a nőiessége nem hiányzik; ízléses méretű feneke és mellei elősegítik az üzlete futását. A novemberi fényben viszont nem mutatnak túl egészséges színt a combjai, ami az egyoldalú táplálkozásnak, a napfény hiányának és a napi huszonnégy órás stresszártalomnak köszönhető.

– Egy orál.

– Egy anál.

– Komplett szex maszturbációval.

– Nyalás, szopás.

– Verd ki, kurva.

Nagyjából ez volt a délutáni-esti programja, és mire elfogytak a vendégek, teljesen elhasználtnak érezte magát. Sürgősen meg kellett fürödnie, hogy ne érezze magát mocskosnak – erre a célra legtöbbször a közeli esti szakmunkásképző iskola zuhanyzóját használta titokban.

Feltűnés nélkül be tudott lógni, mert senki sem őrizte a bejáratot, a tanulók pedig csekély érdeklődést mutattak a gyakran felbukkanó idegen irányába. Talán ez volt a szerencséje.

Törölközőt sosem vitt magával: a vécéből tépett vécépapírral itatta fel a nedvességet agyonharapott-karmolt, sajgó bőréről, s így vette vissza izzadt, kellemetlen szagú, imitt-amott bolhamászta ruháit. Majd ahogy jött, feltűnés nélkül távozott is; cseppet megkönnyebbülve, de lelkileg csutkáig rágva. Egyre kevésbé volt már türelme ehhez az élethez.

A hazavivő útja ismét a kocsma mellett vezetett el, s Orsolya szívdobogva közelítette meg az épületet. Nem bírta ki, hogy ne lássa újra a lány delejes tekintetét, hiszen előző este óta az kínozza, s ma talán csak azért maradt életben, hogy újra megpillanthassa őt. De ha mégse olyan, mint amilyennek elképzelte?... Úgysem meri majd megszólítani… Fél, hogy bánthatják.

Ahogy az ablakhoz dugta a fejét, hogy belásson, az orra majdnem az üvegre fagyott. Orsolya szemei kitágultak, ujjaival görcsösen kapaszkodott az ablakkeretbe, mint egy kisiskolás, aki csodát lát. Ott volt a lány. Fekete-szürke csíkos vékony pulcsija ráfeszült a karjára, ahogy az asztalra hajolt, szeme végigfutott a biliárddákón. Bal keze ujjai stabilan álltak az asztalon, ahogy betámasztotta a dákót, és egy határozott lökéssel a helyére küldött egy golyót.

Orsolyát ez valahogy valamiféle perverz játékra emlékeztette, és hirtelen riadalmában nagyot lehelt az ablakra. Egy pillanatra szem elől vesztette a lányt, de ahogy a pára elúszott az üvegről, újra láthatóvá vált teljes testméretében.

Nem mert kopogni, mert félt, hogy a lány megláthatja, holott pont az volt a célja, hogy felhívja magára a figyelmet. Most mit is akar valójában? Nehezedő mellkassal, tanácstalanul toporgott a kocsma előtt, fájdalmában az ajkába harapott. Nem meri! Nem mer benyitni! A frusztrált vívódás megfájdította a fejét, és hirtelen azt sem tudta, miért akar megismerkedni a lánnyal. Hiszen láthatóan másik világban él.

Kocsmázik. Nem úgy tűnik, de talán kelleti magát a férfiak előtt; mennyivel mást jelenthet számára a szexualitás, mint Orsolya számára!… Egy egészséges, incselkedő viszonyt, aminek a végén ott lebeg egy kellemes lehetőség; nem pedig fájdalmat és sebhelyeket, mint Orsolyának. Hogyan is érthetnék meg egymást Orsolyával, ezzel a kihasznált, galacsinná gyűrt, szerencsétlen teremtéssel? Hirtelen nagyon kicsinek érezte magát, és szeretett volna elbújni egy hangya lábai mögött, mielőtt bármi is történik.

A lány felpillantott az ablakba, mert eszébe jutott az előző napi furcsaság a figyelő szempárral. S mit ad Isten, ahogy az ablakra nézett, az idegen arc megint ott trónolt, s áhítatos tekintettel bámult befelé. Jól emlékezett a tegnapi rémültségre; most is ezt vélte felfedezni Orsolya arcán. Megállt a mozdulata.

Orsolya kishíján az ablakba ájult. Na most vége van. Hosszú másodpercekig farkasszemet néztek, aztán a lány az asztalra rakta a dákót, és megindult kifelé. Orsolya bepánikolt a hirtelen eseménytől, és ismét menekülőre fogta volna a dolgot; ám mielőtt messzebb juthatott volna a kocsmától, a biliárdos lány utána kiáltott:

– Ne menj el! – s valami őszinte tétovázás csendült a hangjában.

Orsolya megkövült. Úristen, az Istennő hozzá szólt! Akaratlanul is abbahagyták a szaladást a lábai, de megfordulni nem mert. A lány lassan odasétált hozzá, kezét Orsolya vállára helyezte, s maga felé fordította.

Orsolya remegett a félelemmel kevert szégyentől, de a lány az állkapcsánál fogva magára irányította a tekintetét, így ő kénytelen volt az idegen, csodálatos lány szemébe nézni. Gyönyörű barna szempár, tele elfojtott fájdalmakkal, csalódásokkal és gyengéd szeretettel.

– Ki vagy te?

Orsolya nem mert válaszolni, csak vékonyka könnyei csordultak ki a szemeiből. Talán évek óta senki nem szólt hozzá ilyen kedvesen, és most annyira meghatotta a lány gesztusa, hogy önkéntelenül is utat adott érzelmeinek.

– Ne félj tőlem.

Valami furcsa, fullasztó, édes, meleg érzés motoszkált Orsolya mellkasában, és rögtön tudta, hogy ez hiba, hiba, hiba. Neki, a mindenkivel lefekvő utcalánynak nem szabad éreznie. Nem szabad kötődnie. Hiba, hiba – gonddal jár.

– Orsolyának hívnak…

– Köszönöm. Nóri vagyok.

Orsolya lehajtotta a fejét, a szégyenkezéstől fülig pirosodott. Basszuskulcs. Hát valóban ilyen nehéz összeismerkedni egy emberrel, aki szimpatikus neki? Ennyire nem lehet gyenge, ennyire nem lehet tartás nélküli…

– Mit keresel itt? És miért nem jöttél be a kocsmába? Miért menekülsz előlem?

– Ne kérdezz annyit. Olyan félelmetes vagy.

– Ohh…

Nóri keze lehullott Orsolya válláról, és Orsolya, bár nagyon erotikusnak és szíven ütőnek tartotta ezt a mozdulatot, nem mert a kéz után kapni. Meg se fordult a fejében; vagy megfordult, de nem jutott a tudatába. Ő azt soha. Gyáva. A vérnyomása már így is az egekben szárnyalt.

– Bocsánat. Csak olyan különleges számomra, ha valaki nem rosszindulatúan szólít meg.

– Hát bántottak?

– Bocsánat.

– Ne kérj folyton bocsánatot. Olyan furcsa vagy, jól érzed magad?

Remegett, mint a kocsonya, és egy hang sem jött ki a torkán; Nóri most bizonyára fogyatékosnak nézi. Ha nem mehet el azonnal, össze fognak csuklani a lábai; kérlek, ne kínozz. Nóri mintha megérezte volna Orsolya gondolatait, feladta a kérdezősködést és eleresztette a lányt. Ő egészen behúzta a vállai közé a fejét, és megszégyenülten elkullogott.

Csak otthon, apja megpillantásakor jutott el igazán a tudatáig, hogy mi történt vele az elmúlt percekben. Megismerte. Szóltak egymáshoz. Orsolya rendkívül boldog volt ettől a tudattól, de a kétség is a szívébe furakodott: mi lesz, ha elijeszti magától Nórit?