Vajda Miklós

„Mert szeretet nélkül én meghalok”

Bajor Gizi és Vajda Ödön szerelme és házassága leveleikben

Noran Libro

Tartalom

1

2

3

4

Utószó

Impresszum

Köszönetet mondok
Gajdó Tamásnak,
az Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet munkatársának, értékes segítségéért.

1

Egy Németországból származó bányamérnök, utóbb budapesti kávéház-tulajdonos tizennyolc éves lánya, „Beyer Gizike úrleány őnagysága” – lovagjai címezik így neki írt leveleiket –, 1911-ben fölvételt nyer a budapesti Színművészeti Akadémia előkészítő osztályába. Úgy tudni, hogy a felvételi vizsgán Szép Ernő Gyermekjáték c. versét adta elő. A feltűnően csinos, feketehajú, temperamentumos és minden jel szerint kacér lányt udvarlók serege dongja körül. Jelenleg egy művészettörténész, egy kezdő orvos, egy orvostanhallgató és egy joghallgató alkotja szűkebb udvarát. Valamennyien eljárnak a színésznövendék apjának Kálvin téri kávéházába, a Báthoryba, és ott latolgatják helyzetüket, beszámolnak egymásnak a dolguk állásáról. Föltehetően mindegyik lovag kap Gizikétől időnként valami kis biztatást, mosolyt, ígéretet, érintést, esetleg levelet, netán csókot vagy más előlegfélét, hogy kitartson.

A legkitartóbb levélírók egyike most a 28 éves joghallgató, Vajda Ödön, aki „Duczi”- vagy „Duci”-ként írja alá leveleit. Beceneve homályos eredetű, mert nem kövérkés, hanem jó alakú, magas ember. Közel hetven Gizinek írt levele maradt meg; a színésznő családja az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattárában helyezte el őket. A neki szóló, megmaradt Bajor-levelek sora azonban majd csak a világháború negyedik évében, 1917-ben kezdődik el.

A telefon még csak gazdag emberek játékszere ekkor. A postánál gyorsabb érintkezést hordárok biztosítják a városban, akik pár krajcárért bárhová kézbesítik a kézzel írt leveleket, ha kell, megkeresik a címzettet, és a választ is megvárják, ha van.

Az udvarlók csapatából most éppen Vajda a befutó. Első fönnmaradt levelében, amely 1912-ből való, ecseteli a hiányt, amit a szüleivel a felvidéki Szliácson nyaraló „kedves kis Gizike” hagyott maga után.

[…] Egyebekben pedig kedves kis Gizike itt nagy a szomorúság mióta maguk elmentek. A családi asztal kicsiny árvái, t.i. Karel, Royt, Döme, Kóbor és a többiek mint a kóbor lelkek sehol se találják a helyüket. Karel kiszámította, hogy 2 346 900 876 percz múlva Szliácson lesz, a mi neki jó lesz és hogy az idő gyorsabban teljék minden nap berúg. Első nap úgy nézett ki, mikor a vasúttól hazajöttünk, mint gyászlobogónak a rúdja. Persze este berúgtunk és téved kedves kis Gizike ha azt hiszi, hogy másnap és harmadnap nem rúgtunk be. Bennem azonban lassan komoly és nagy elhatározások tetté érlelődtek. Ma tanulni kezdtem. Csak az volt a baj, hogy majd kipottyantam az ablakon, mert minden 10 perczben kinéztem és kerestem a Gönczöl szekerét. De csak a rúdját lehetett látni az ablakból, az is valahogy olyan kifelé állt? Mondja Gizike, arra Szliácson is olyan kifelé áll a Gönczöl szekér rúdja? Vagy onnan talán nem is lehet látni? […]

A joghallgató kedvesen fogalmaz, némi humora is van, és soraiból érződik a gyöngéd áhítat, amivel a szeretett lányra gondol, és az igyekezet, hogy levelével elszórakoztassa. Számára természetes, hogy a rivális hódolók kis csapata testületileg kíséri a vonathoz a nyaralni utazó Beyer családot. És az is, hogy bár versengő lovagok ők, tapasztalataikat, esélyeiket megbeszélik egymással.

[…] „Gizike, kedves, ha tudná, hogy milyen szorgalmas vagyok és mennyit tanulok, nem ismerne rám. A legvaskosabb törvénykönyvek egymás után tűnnek el a fejemben, persze csak úgy, és nem eszem meg őket, hanem úgy fog a fejem, hogy öröm. Igaz, hogy a sorok közt minduntalan megjelenik a Maga fejecskéje, és akkor a jó öreg Gönczöl szekerébe befogok 4 tüzes paragrafust és menten Szliácsra vágtatok, de a rideg valóság hamarosan megfordítja a rudat és ismét itthon vagyok, rágódom a tudományon tovább”

– írja a nyáron egy másik levélben.

Gizikét a többi udvarló is elárasztja leveleivel. A legkitartóbb lovag a 22 éves művészettörténész, dr. Sztrakoniczky Károly, ő írja a legszínvonalasabb leveleket. Régebbről ismeri Beyer Gizellát. Olaszországi tanulmányútjáról is sűrűn küldi lapjait és hosszú beszámolóit. Művelt fiatalember, irodalmilag, zeneileg alaposan tájékozott, ért a színházhoz is, fölismeri a fiatal lány ragyogó színészi tehetségét, különleges egyéniségét, és tanácsokkal látja el.

Losonc, 1914 december 5.

[…] Úgy vélem mégsem illik azonban, hogy egy levelet csupán a saját bajaimmal és vágyaimmal tömjek meg s azért inkább Magáról kellene írni, kis Gizi, a művészetéről és a jövőjéről. Tehát: Művésznő! Sohase feledje hogy művésznő, és hogy a művészet az minden. Ne feledje, hogy a művészetnek kell élni, a művészetet sohasem szabad cserben hagyni, s mindent, mindent fel kell áldozni a művészetért. Lehet hogy ez sokszor nehéz és fáradságos, de ugye, az a pillanat, mikor a közönség elé áll, amikor érzi, hogy megfogta a publikumot, s amikor felhangzik a taps isteni moraja, akkor minden fáradság feledve van, s ez a pillanat a leggyönyörűségesebb, ami embernek egyáltalában adatott. Ne feledje, hogy Magát a tehetsége kötelezi a művészettel szemben, a hangja, az alakja, az egész lénye a művészetnek született, s ezért módjában van hogy a legragyogóbb külső és belső karriert fussa meg. Ezért komolynak lenni, sokat gondolkozni, sokat olvasni (Shakespeare, Ibsen, Maeterlinck, Anatole France) és elmélyedni a művészetben.

Most jut eszembe, hogy miért írnám én mindezeket? Először: már annyiszor megírtam, másodszor: maga úgyse hallgatna reám, harmadszor, ez nem is baj, mert akármit csinál, mégis nagyszerű színésznő. Ennélfogva másról kell írnom, miről is? – talán a háborúról, mert ez most aktuális, és mert Maga a háború miatt bizonyára nagyon el van keseredve. De ne féljen, kis Gizi, a háborúnak is vége lesz, és majd meglátja, milyen óriási fellendülés jön utána, és mennyire fog használni, különösen Maguknak, akik művészetet csinálnak, művészetet, amelyre a világ hihetetlen mértékben fog a háború után vágyódni. Addig csak kitartani, kis Gizi, hósapkákat kötni és lelkesedni, a háborúból nem lesz semmi baj, Rudi egészségben fog visszajönni. Duci, amilyen szerencsés mindenben, bizonyára be se fog vonulni és maguk mindnyájan nagyon, nagyon boldogok lesznek. Legfeljebb annyi változás lesz, hogy én nem leszek, de ez sem baj, mert nekem is jó. Magának pedig még jobb, mert nem kell levelet írni. […]

Beyer Rudi, Gizi bátyja és a Papa, 1910-es évek eleje

Gizi és Rudi, 1914 körül

Rudi Gizike testvérbátyja. A lány igyekszik, hogy mindegyik udvarlója azt higgye, ő a favorit, vagy legalábbis, hogy helyzete nem reménytelen. Korábbi kedvencét, Csipkay János orvostanhallgatót most hirtelen meneszti valamiért. A mellőzött lovag nehezen viseli a csapást:

Budapest, 1912 október 16. Szerda délben 1/2 2-kor.

Édes egyetlen Gizikém! Hát mondja, miért büntet engem oly borzasztóan, mit csináltam én, hogy így szó nélkül a legnagyobb hidegséggel akar elválni. Mit csináltam, mondja meg, könyörgöm, vagy egy este, egy éjszaka úgy megutált, hogy még gondolni sem akar arra, hogy engem ismert is valaha? Vagy csak nagyon haragszik, édes kis Gizikém, beszéljen, ne küldjön el, mert én úgysem megyek el, ha nem is szól többé egy szót sem hozzám. Hívjon vissza, azaz intsen nekem. Nem Gizike, ennek nem szabad, nem lehet most meg egyáltalán soha megtörténnie. Dizsikém, én csak Magát, esküszöm az édesanyám egészségére, csak magát szeretem végtelenül. Összetett kezekkel kérem, ne küldjön el, s ha Maga egy kicsit szeret, nem is küld el. Dizsike, hát ki fog az ölembe ülni, kinek a fekete csúnya fejét fogom én magamhoz szorítani. Édes Dizsim, ne engedjen el. Kérem, ne engedjen el, hiszen nem csináltam én semmit.

Nagy, oly nagy dolog az, hogy én azt a nyomorult fényképet magamnál tartottam, hogy az képes lenne a Maga illetve a mi szerelmünket tönkretenni, megsemmisíteni? Amikor fent az előbb átadta a holmikat, annyira frappírozva voltam, hogy azt sem tudtam, mit mondjak, mit tegyek, s az igaz ugyan, hogy erőm sem volt hozzá. Most már azonban legalább annyira magamnál vagyok, hogy azt tudja, hogy tulajdonképp mi történt velem.

Mondja csak édes Gizikém, annyira megsértette Magát az a fénykép, hogy ilyenre képes lenne? Visszaadni azt a karpereczet, mely elsősorban is mint tudja, a mi titkos eljegyzésünk volt, másodsorban, ó ezt Maga mondta – mely közös megállapodás szerint akkor is magánál marad, ha esetleg egyszer el kellene Magát hagynom. Hiszen azt is megmondtuk, hogy harag nélkül fogunk, ha muszáj – elválni. Most pedig nem muszáj, édes Dizsikém, ugye nem muszáj. Dizsikém, gondolja el, hogy négy nap múlva évforduló lesz, egy éve lesz. S most kellene elválni, Dizsikém ne tegye ezt. Vagy talán azt hiszi, hogy engem csak egy kicsit is érdekel a fénykép? Erre nem is tudok felelni, senki senki engem a világon nem érdekel, csak egyes-egyedül Maga. […] Bocsásson meg Dizsikém, és ne küldjön el. Emlékszik, mikor még azt mondta: „János, ha elküldöm, ne menjen el” ugye emlékszik, s most elküld, ugye nem! Épp most jött be Dizsim, nem tudom ezt elviselni, édes kis Dizsim, hívjon, kérem, könyörgöm vissza.

Bocsánat az írásért nem tudom tovább folytatni.

Sokszor csókolom igen melegen a Magát nagyon-nagyon szerető Jánosa

Gizike alaposan kihasználja ellenállhatatlan adottságait. Azonban Csipkay János sem rest, hátba támadja csapattársát, a kiszemelt vőlegénnyé előlépett Vajda Duczit, és megmutatja neki Gizike egyik levelét. Az ügyvédjelölt erre megbántott, fájdalmas, de nyugodt hangú szakító levelet ír a lánynak. Konfliktuskerülő természet, tudomásul veszi a vereséget, nem harcol, nem esküdözik, nem sérteget, nem vonja felelősségre szerelmét, hanem fájdalmát ecseteli, és lemond a lányról. Talán józan ésszel úgy tartja, hogy számára most a tanulás a legfontosabb? Gizike tehát egyszerre két hűséges lovagját is elzavarta magától. Vajon miért? Kiért?

Kedves kis Gizike!

A legkisebb harag és minden neheztelés nélkül veszek magától búcsut, kedves Gizike. Az ígérete alól feloldom, hiszen megmondta Jánosnak, hogy csak tréfa volt. Nekem nagyon fájt, de nem baj, ha magát mulattatta. Látja kedves, hiszen maga milyen mulatságos tréfákat tud kitalálni, mért talált ki ilyent, a mitől a jó barátja ilyen nagyon szomorú lett.

Egyebet is elmondott János. Meggyőzött arról egészen, hogy maga őt szereti és nekem egy pillanat alatt semmi de semmi nem maradt magából. Magamból is kevés. Egy levelet is elolvastam, a mit az én menyasszonyom irt, mikor az én csókjaim pírja még el sem múlott az arczáról. Rettenetes volt. De a legrettenetesebb, a mivel mindezt indokolta. Hát mondja kedves Gizike én bántottam magát valaha, tolakodó volt az én viselkedésem, rejtett gondolataim voltak, hogy nem érdemeltem meg magától egy kevés őszinteséget, hogy így rá kellett tipornia a büszkeségemre és igy megalázott? Nem azért kérdem, mintha feleletet várnék, magamtól kérdezem inkább és tudom, hogy soha meg nem találom rá a választ. Némán értetlenül bámulok a világba és csak egy sötét űrt látok és abba mint egy sírgödörbe el kell temetnem mindazt a mi oly kedves és drága volt nekem.

Emlékét megőrzöm gyöngéd szeretettel és mindig jó barátja maradok.

Legyen jó kis lány Gizike és ha eszébe jutok néha, gondoljon rám barátsággal. Ne feledje el hogy jó barátja vagyok.

Isten vele. Duczi.

912 XI/22.

Fél év sem telik belé, és tegező levelet ír Gizikének, sőt kiderül, hogy jegygyűrűjük is van már. Nem tudni, mikor, miért fordult a szerencse kereke, vajon mi és hogyan zajlott le köztük. A lány valószínűleg meggondolta magát, a lehorgonyzás mellett döntött, és a nyugodt, józanabb, megbízhatóbb udvarló mellett kötött ki. Eljegyezték egymást.

Édes egyetlen kicsi virágom, már alig vártam, hogy beszélgethessek veled egy kicsit így papiroson legalább, ha már nem láthatlak. Úgy lézengek itt ebben a nagy üres világban, a mi nélküled olyan szomorú és unalmas, sehogyse találom a helyemet. Vajjon mit csinálhatsz most kicsiny angyalom, hol vagy, jó kedved van e, vagy megint szomorú az édes kicsi arczod és könnyes a ragyogó két szép szeme Magának, kis Virág? Úgy e jó kedvű vagy szívecském? Ugy-e igen? […]

Ebben az illedelmes, szerelmi közhelyekkel díszes stílusban ír hét oldalon át, megemlítve azért a mindennapi élet néhány tényét is, például azt, hogy utolsó vizsgáira készül, és megtudjuk, többek közt, hogy a kávéházban

[…] később jött a másik Rónay lány, t.i. Olga […] a vőlegényével és büszkén mutatta, hogy neki is van jegygyűrűje. Természetes, hogy közönséges barna aranyból, és egy napon nem lehet említeni a mi erős, szép kicsi gyűrűnkkel. Rögtön elmentek. Esküszöm neked kicsi virág a Te boldogságodra, hogy rögtön elmentek, és hogy Olga kisasszony egy pillanat alatt is úgy affektált, hogy ma egy órával későbben fogok vacsorálni. […] téged mindenem ölellek csókollak, imádlak, Duczid.

913 VI/2 kedden 3/4 9 este.

A lány születésnapjára (május 19.) az ügyvédbojtár szerelmi boldogságtól repeső levelet küld imádott menyasszonyának. Ilyen érzelmi futamok csekély variációkkal még sok levelében előfordulnak majd:

[…] Látod, mégis csak önző leszek, és azt kívánnám neked kicsiny angyalom, hogy soha egy pillanatra se halványuljon el a szivecskédben a szerelem irántam szeresd nagyon nagyon a te vőlegényedet, és jer ide hozzám az ölembe, a karjaimba, bujj ide a szivemhez, a Te szivedhez és ne hallj mást mint annak a szerelmes dobogását érted, kerülje el a Te fülecskédet az egész hosszú szerelmes boldog életen át – a mi olyan tiszta, rózsaszínű legyen mint a születésnapi virágok – minden rossz szó és gonosz hír, tűnjön el minden rossz a Te kedves gyönyörű szemeid elől és most úgy mint én is egy pillanat alatt lásd és érezd mindazt a gyönyörű szépet a mi a mi hosszú, boldog szerelmünk alatt a Te kedves lelkednek örömet okozott. […]

Gizi és mellette a bajszos férfi, Duczi, 1910-es évek

Minden, ami Gizi, ami Gizi része, az „kis”, „kicsiny”, „apró”, „parányi”, „édes”, „imádott”, „törékeny”, „gyönyörű”, „drága”. Az érzelem magas hőfoka menti és magyarázza a szöveg sutaságait, a folytonos kicsinyítő képzőket, nyelvi cirógatásokat és dédelgetéseket. Mint majd nemsokára Gizi levelei is mutatják, most igaz, boldog szeretők ők ketten.

Hamarosan már dúl a háború. Bevonulása utáni első élményéről Sztrakoniczky Károly, már a Szépművészeti Múzeum muzeológusa és több folyóirat kritikusa, így számol be Gizikének:

Losonc, 1915 március 11.

Édes kis Gizi, nem írhattam Magának, mert vagy tíz napja kinn kóboroltam a hegyek között. Katonaszökevényeket kergettem, de nem fogtam egyet se, pedig felmásztam értük egészen a havasokig. Sokat tudnék írni a hegyekről, hogy milyen szépek téli álmukban, milyen idegen és félelmes érzés felhúzott fegyverekkel végigmenni a havas fenyőerdőn, s különösen a kis üveghutáról, amelyet fent láttam a hegyek között. Ide hónapokig nem vetődik ember, s megérkezésem a legnagyobb esemény volt az egész télen át. Egy alacsony kis füstös kocsmában nagy tüzet raktak, a nyitott tűzhelyen katlanban bort forraltak és csakhamar körülöttem voltak mindannyian: a német igazgató, az erdész, a kormos arcú munkások, és nekem mesélni kezdett a háborúról és a nagy, szép világról, amely ott kezdődik a nagy hegyek mögött. A zsidó kocsmárosnak leánya is volt, nagy ábrándos szemű, az ablak mellett ült és kinézett a havas estébe. Az ölében a Tolnai Világlapja régi füzetei hevertek, legfelül egy, amelynek címlapján Szoyer Ilona színes arcképe pompázott, nagy, tollas kalappal. A szomorúszemű zsidólány bizonyára arra a ragyogó világra gondolt, amelyben ilyen tündérek élnek, és vágyai messze szálltak az apja kocsmájából a huta-kormos felhő között. Szerettem volna megmondani neki a véleményemet, erről az egész világról, de nem volt hozzá időm, mert indulnom kellett, hogy éjfélre elérjek abba a lehetetlen nevű faluba, ahol aludnom kellett, és ahonnan egy kártyát küldtem haza Magának, amelyről nem tudom, megkapta-e?

Alig telik bele azonban néhány hét, és május 24-én már úgy ír Gizinek, mint aki a halál közelségét érzi.

Kedve kis Gizi, tegnap jött a kétheti posta, és nekem nem volt egyetlen levelem sem. Elvesztek. Kíváncsi vagyok, vajjon a magáé köztük volt-e?

Még élek de magam is csodálkozom, hogy ez miképpen lehetséges. Isten vele, édes kis Gizi!

Gizi hamarosan Karel egyik bajtársa, a társaság egy másik tagjának beszámolójából értesül, hogy Sztrakoniczky Károly a Kárpátokban roham közben fejlövést kapott, és a San folyócska partján elesett.

Budapest, 1915 június Drága Gizikém,

Szegény Karel halálának gyászos órájában írnom kell Önnek! Drága Családján és imádott Vőlegényén kívül, csak két igazi, önzetlen barátja és áhítatos rajongója volt. A kettő közül a legnemesebb és legrajongóbb, a legmagasztosabb, a becsesebb, hősi halált halt érettünk. Drága teteménél ott jajong az egész ország, és én keservesen sírva átkozom az igazságtalan Istent, hogy miért nem engem pusztított el helyette. A dudvát nem, de a hatalmas tölgyet, nemzetünk reménységét kiszakította a fergeteg. […]

Viktorja

Tehát most is Vajda az imádott vőlegény. De hamarosan már neki is be kell vonulnia. „Freulein Gizi von Beyer”-nek címzett levelei borítékján a k. u. k. 31. sz. tarackezred pecsétje áll, dr. Ö. Vajda hadapród a 8. sz. k. u. k. üteg legénységéhez tartozik. Az ügyvédjelölt Zboray Miklós nagy hírű budapesti ügyvédi irodájában dolgozott. Első fönnmaradt tábori levele „Kelt a nyílt pályán a Porosz határ közelében, 916 I/13 este” máris a háború sűrűjéből tudósít.

[…] Édes kis szivem! Már 3 napja, hogy mindig távolabb és távolabb megyek Tőled, és még mindig nem tudom meddig és hová. Talán reggelre megérkezünk, mert ha a foglyokat itt Csehországban át nem adjuk, a határon biztosan leszállítanak minket a németek. Akkor aztán nem bánom akármint lesz, itt hagyok csapot-papot, foglyokat és legénységet, és külön marschrouteval sietek haza gyorsvonaton, a legénység jöhet személyvonattal is, nekem talán sikerül gyorsvonatot kieszközölni.

Gizi pályája közben meredeken ível fölfelé. Rivális primadonnajelöltek és önjelöltek természetesen vannak. Ellenőrizhetetlen mendemondák szerint több befolyásos ember, köztük Ambrus Zoltán, a Nemzeti Színház nemrégen kinevezett igazgatója is egyengette a színésznő útját, talán nem egészen önzetlenül. Erre bizonyíték nincs, és szinte biztos, hogy a fiatal színésznőnek nincs is szüksége ilyesmire. Mindenesetre tény, hogy egyre komolyabb szerepeket bíznak rá, és a siker sosem marad el. Nem is sokára már főszerepekben, Móricz, Bródy, Molnár darabjaiban aratott sikereitől zeng majd a sajtó. Gondoskodik róla, hogy vőlegénye a fronton is értesüljön a pesti színházi élet, főleg a Nemzeti eseményeiről. Vajda látatlanban is kiáll menyasszonya mellett, de őt nem annyira a színésznő, sokkal inkább az imádott lány, az ő menyasszonya érdekli, részletesen elképzelt majdani közös életük őt odahaza váró főszereplője, akit majd ő fog ellátni, védelmezni, megóvni minden bajtól és kísértéstől, s akinek majd ő mutatja meg a világot.