SZÉKELYHIDI ZSOLT TAMÁS

ÉRZÉKBÉKLYÓK

A vágyfokozó elixír

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Csivini

Talor

Morlok

Ezgerel

Talor

Yezada

Ezgerel

Talor

Csivini

Talor

Ezgerel

Yezada

Csivini

Talor

Ezgerel

Morlok

Talor

Csivini

Yezada

Talor

Csivini

Morlok

Talor

Csivini

Impresszum

Csivini

Jajong a sötét, olvad a lég, s testemet reszkető borzongás járja át, ahogy lábamat a hídra teszem. Szellővölgy simogatóan meleg érintése most hideg tűként hatol bőrömbe, megkínzott lelkemet a boldog szél helyett jeges kiáltások szaggatják.

Meg akarok halni. Azért komorultak el a pillanatok, azért lépett a fényöröm helyébe hangos fagylehelet, és csakis azért botorkáltam ide, a Daloló-folyó felett magasan ívelő kőhídra, hogy levessem magam a mélybe. Nem sietek, bár nem is tudnék, mert minden mozdulatommal nekiütközöm valakinek. Méltatlankodó kiáltások, felém forduló nyüzsgés rezegteti a párás levegőt, aztán bocsánatkérő visszahúzódás felel tolakodó lépteimre.

– Ez Csivini, a virágárus lány… engedjétek – hallom mindenfelől, de a halkan kimondott szavak most féktelenül dörömbölnek zaklatott lelkem gyenge fátylán. Úgy érzem, ennyire kegyetlenül sohasem fájt a valóság érintése, egész életemben még soha nem éreztem ilyen kínt, ami most bensőmet rázza. Olyan irtózatos a szorítása, hogy a lábaim megroggyannak.

Mára minden jó elveszett. A favágó halott, Talor… a kedves Talor pedig nemsokára követi őt az érzéketlen föld alá, hogy az ő lelke is leszálljon Váa borzalmas ölébe, ahonnan már nem lesz visszaút.

Mit vétettem, hogy a sors ilyen kegyetlenül bánik velem? Talán átok ül rajtam? Akit valaha szerettem, megérintette a gonosz, akivel jót akartam tenni, csak még mélyebb sötétségbe taszítottam, ráadásul a hajdani fények is halványulnak. Tudom, a sötétség nagy úr. Pedig mennyire hittem benne, hogy egy pislákoló gyertya is elűzheti, bármilyen félelmetes is legyen.

Kezeimmel tapogatózva haladok az öreg híd vastag kőkorlátja mellett. Reményem finom illata visszavonhatatlanul elszállt, és már belenyugodtam: sötétségemet a delelő Nap ragyogása sem győzi le.

– Hová törtet ez a háborodott? Úgysem lát semmit! – mondja előttem valaki a kivégzésre váró tömegből.

A gúnyos szavak nedves rongyként tapadnak bőrömre, feldúlt lihegésem árnya lepelként lebeg felettem, mégis szétválik előttem az emberek szoros fala, hogy továbbengedjen végzetem felé.

A hajdani fények váratlanul felvillannak.

Látom Szellőváros házait, s a Daloló-folyó, a Lapi-Aka ismerős zúgását, mely felidézi gyerekkorom elvesztett világosságát. Akkor még élesen láttam a festői hegyoldalakat, az élénkzöld ciprusokat, mélyen belém ivódott a magasban kúszó felhők fehérsége, az ég csodálatos kékje. Ám a színek fakulnak, nem szépülnek, mint az emlékek. Homályos, sűrű függöny borítja be a múltat, csak koszosan derengő foltokat tudok felidézni a sok csodálatos szín helyett, pedig ha a kezemet az arcom elé tartom, szinte látom az ujjaimat. De sajnos tudom, ez csak emlékeimből fakad.

Szemeim világa bealkonyult, a fény elpusztult számomra, sötétségemből nincs menekvés.

Csivini vagyok, az Erdő Vak Lánya. Ezt a nevet adták nekem.

A különleges nép fiai és lányai névtelenül születnek, majd csak a hatodik tavaszuk múltával kapnak nevet, ami változhat az életük folyamán. A névválasztásig azonban lázasan keresi mindenki az útját.

Én sem tettem másként, számtalanszor szöktem ki a viskónkból, mert már kisgyermekként a fák és a virágok illata bódított, a vadon vonzott. Hányszor kellett utánam jönnie drága jó anyámnak az erdőbe megkeresni, hányszor szorított magához sírva, amikor végre megtalált, én meg csillogón kacagva, a felfedezés örömétől ittasan meséltem a madár énekéről, a csobogó patakról, a gyöngy vízesésről.

Nem is értem, hogy nem estem le egy szakadékba, vagy merültem el a víz mélyére egyszer sem. Talán Aui – a fény istennője – vigyázott rám. Valamikor még a Szellővölgy fölé magasodó hegy tetejére is eljutottam, igaz, egy egész nap tartott az utam. Ha elfáradtam, a harmatos pázsiton aludtam, majd boldogan nevetve, félelem nélkül rohantam a bokrok között. Hihetetlen módon még a vadállatok is elkerültek, ismeretlen erő hajtott felfelé, majd a hegytetőre érve kitárult előttem a világ.

A fényes ég egészére ráláttam, a szavak ajkaimba szorultak, míg Wapi-Hagát, a Csendes Szellők Városát néztem, de olyan magasról, ahogy a szálló madarak nézhetik csak. A különleges nép alkotásai ragyogtak az alkony fényeiben, völgyünk hegyoldalain ékszerként csillogtak a házak, remegő felhők úsztak lassan körülöttem, de a másik oldalon még nagyobb csoda várt rám: egy szabályos, kör alakú tó, amely kitöltötte a hegy kráterét. Abban tükröződtek az ég tiszta színei.

Aztán fáklyás emberek jöttek, és visszavittek anyámhoz. Ő olyan rémült arccal hallgatott, amikor elmondtam utamat, hogy még állandóan izgő-mozgó fiútestvérem is megijedt.

Aztán meséltek a Hasadó-hegy taváról. A különleges nép Seni-Rarunak, Kísértő Szemnek hívja azt a gyönyörű vizet… ma sem értem, miért. Azt mondják, amikor Váa, az önmarcangoló sötétségisten megharagszik, a tó vize vörössé válik, és tűz önti el a völgyet.

Tűző lobogás. Ott fent nem féltem egyetlen pillanatig sem, csak anyám tekintete rémített meg, ahogy beszélt a mindent elborító lángokról, amely egyszer már elpusztította a különleges nép városát. Aztán megláttam a testvérem szemében felizzó vad tüzet – Váa említésekor -, és olyan dermesztő rémület szorította össze a szívemet, melyet azóta sem éreztem. Mindenki elkerüli azt a tavat, és én sem jártam még egyszer arra, hihetetlen látványa azonban mélyen belém költözött.

A megvakulásom óta halványodnak gyerekkorom képei. Talán magamat sem ismerném már fel, ha bele tudnék nézni még egyszer annak a tónak a tükörsima vizébe, de ha a színeket akarom felidézni, képzeletben a Seni-Rarunál állok, a kráter peremén, és a lenyugvó napot nézem a vízben.

Muszáj újra sírnom. A rám törő elkeseredés miatt meg kell kapaszkodnom a híd korlátjának hideg kövében.

Drága anyám sincs már az élők között, kedves mosolyát is egyre nehezebben idézem fel. Tiki-Anénak, Fényhajnalnak hívták, és mindenki azt mondja: nála szebbet nem láttak soha Szellővárosban. Ő később sem szerette, ha a fák között járok, valamiért félt az erdőtől, és engem is féltett tőle, de sohasem mondta el, hogy miért. Aztán amikor a testvéremet elvesztettük, már nem tudtam szót érteni vele.

Úgy mondták, elborult az elméje a fájdalomtól, de szerintem nem akart tovább élni. Valahol az élők és a holtak között járt, és ha mondott valamit, soha nem tudtam: a múltat vagy a jövőt látja. Borús látomásai félelmet keltettek mindenkiben, s egyre inkább elkerülték az emberek.

Semmibe meredő szemekkel motyogott ehhez hasonlókat:

– Izzó szemű könyörülj rajtam! Vadember ne vedd el a tisztaságom!

Ilyenkor furcsa révületbe esett, nem is volt tudatában annak, ha mellette voltam, csak az általa látott világgal hadakozott. Sokszor a kezeivel kapálózott, mintha valakivel viaskodna, lábait szorosan összezárta, és könyörgő hangon kiabált:

– Laé, válassz mást a gyermekeid földi megtestesüléséhez! Én nem bírom el ezt a súlyt, összeroppanok…

Álom vagy igazság? Soha nem tudtam eldönteni, az azonban biztos, hogy az ikertestvéremnek is nehéz élete volt, de róla csak nagyon homályos emlékeim vannak. Állítólag igazi vadócnak született, és a régi ismerőseink szerint rosszindulatúan, sőt gonoszul viselkedett. Még állatokat is kínzott, amit nem tudok elhinni. Én a virágokat ápolom, az ártatlan lényeket segítem, szerintem teljesen kizárt, hogy egy magból ennyire különböző jellemek szülessenek. Mégiscsak az ikertestvérem! Persze apámat nem is ismertük. Anyám homályos történeteket mesélt egy harcosról, aki messzire ment, és nem tért vissza, de mikor nagyobb lettem, kikérdeztem a környékünkön élőket, és semmiféle harcost nem láttak Fényhajnallal találkozgatni a születésünk előtt, sem utána.

Én nem akarok az ő sorsára jutni! Holdkórosként bolyongani a túlvilág határán, megtébolyodott elmével vegetálni…

Inkább a halál!

Nagyon féltem az utóbbi napokban, hogy a végzetem ugyanaz lesz, mint az övé, de mióta eldöntöttem, hogy meghalok, már nem félek. Csak Talor miatt aggódom, és mert nem akarok úgy elmenni, hogy ő még él. Talán valami csodában reménykedek, ami még megmentheti.

Kezem reszketése kissé alábbhagy, az emberek mellettem halkan susmognak.

– Megérdemli az a bűnöző, hogy feláldozzák az isteneknek!

– Minden gyilkosnak ez a sorsa!

Szívem nagyot dobban. Aki a közelembe kerül, hamarosan meg kell halnia? Mint az ikertestvérem, az anyám, a favágó, és most Talor?

A főpap fogja a vérét venni. Az áldozatot Laének, a teremtő istennek ajánlja majd fel… mint hajdan a testvéremmel tette…

A bűnösöknek nincs kegyelem, a különleges nép nem ismer irgalmat, ezt hangoztatják úton-útfélen, de szerintem csak félnek. Nehogy őket is megfertőzze a gonosz, ki akarják irtani az írmagját is. Én azonban nem félek, mert jósággal le lehet győzni a rosszat.

– Nincs még az oltáron? – kérdezem kiszáradt torokkal.

– Ki? – tudakolja egy öblös hang, közben tömény izzadtság csap az arcomba.

– Na, vajon kire gondolhat a lány? Talán az uralkodót áldozzák fel? – nyerít harsányan valaki mellettem.

– Talort nem vezették még elő? – kérdezem türelmetlenül.

– Még a főpap sincs a helyén – legyint egy húsos kéz.

A hangjából és a levegő rezdüléséből érzem: testes asszonyság lehet.

A vakság felerősítette megmaradt érzékszerveimet. A bőrömmel is hallok, a fülemmel is tapintok, és ha valaki a közelemben áll, különösen sok gondolat tör rám. Képeket is látok homályosan, néha még események is felmerülnek lelki szemeim előtt.

Bezzeg a színek árnyalatai azok, amelyek szinte állandóan megjelennek előttem. Illatokra, zajokra, bőröm érintésére, gomolygó foltokat vélek látni, folyékony színek kavarognak, olvasztott világosság ragyog.

De a hajdani fények egyre fakóbbak.

Annyira szerettem gyerekkoromban a vérvöröset, az égkéket, a napsárgát, a rozsdabarnát, és most mindennél jobban vágyom újra izzó fényüket látni.

Megvakulásom után mégsem törtem teljesen össze, mert a fájdalom erőt adott, aztán meg az Édes Hang segített ki a szakadékból.

Tisztán emlékszem arra a pillanatra, amikor először megszólalt a fejemben. Ültem a viskónkban, hallgattam anyám vívódó kiáltásait, ahogy láthatatlan ellenfelével harcol. Vonaglásának zaja őrjítően felerősödött bennem. Kezemet a fülemre szorítottam, de a hangja szétfeszítette ujjaimat, már azt hittem, elájulok, amikor hirtelen csend lett, és halkan, békésen szólított egy női hang:

– Csivini! Állj fel, és menj ki a fényre.

– Nem megyek! Én már világtalan vagyok! A világ végleg elveszett számomra!

– Súlyos szavak, de nem igazak! Gyere velem, megmutatom, hogy van még felfedeznivalód az életben.

Engedelmeskednem kellett neki, annyira fenséges és gyönyörű volt a hangja. Felálltam, aztán nekiütköztem az ágynak, elsodortam egy vázát, a térdemet véresre karcolta az ajtófélfa, de mire átértem a másik szobába, az Édes Hang dúdolása elringatott, olyan volt, mintha a kezemet fogná, és mindig arra vezetett, amerre tiszta volt az út.

Kiléptem a kopott ajtón, az ezüstfényű fák árnya alá.

– Fülelj erősen, Csivini. Akkor meghallod a falak, és a fatörzsek hangját – susogta a hang.

A hajnal akkor ébredezett. Lassan haladtam Szellőváros zegzugos utcáin, a pirkadati levegő csípősen borzongató érintése felelt előretartott ujjaimnak. Közben aranyló színek naptánca énekelt a fejemben, monoton zúgás figyelmeztetett, ha megközelítettem a falakat, majd ezen a csodálatos reggelen az Édes Hang megmutatta, hogy beszélnek a virágok és a fák. Halk susogásukat nem hallottam, a vakságom előtt. A levegő tapintható bizsergése besűrűsödött, boldogító érintése is kristálytisztán mutatta a helyes utat. Szárnyalt a szívem, és egyszerre ismeretlen világ tárult elém.

Pont a tavasz kezdetekor történt. A tizedik tavaszom elején. Sose felejtem el az illatait, bár látni nem láttam fényét, de sokkal jobban éreztem életerejét, mint addig bármikor.

Most nyár van. A tizenkilencedik nyaram. Forrósága mégsem önt el jólesően, inkább vad vihar, dermesztő tél zsong a lelkemben.

Lassan araszolok, át a hídon, a sorsom felé. Az Édes Hang sugallta, hogy ide kell jönnöm, de én tudom, hogy nem fogom elérni sohasem a híd másik végét. Szétroncsolódott testemet a Daloló-folyó vize messzire viszi majd, hogy végre megleljem az örök békét, s visszatérjek Laé, a teremtő kebelébe. Vajon az Édes Hang sejti szándékomat? Miért nem tiltakozik ellene?

Ám ahogy a híd közepére érek, mégis hallom halk szavait.

– Menj tovább! – susogja megnyugtatóan, de ellentmondást nem tűrően, s szívemben ellenkezés fala emelkedik. Már nem téríthet el senki… még a védőszellemem sem.

Könnycsobogás. Úgy érzem, elárulom a jótevő hangot, mégis görcsösen szorítják ujjaim a híd kemény kövét, mintha attól félnék, hogy el akarnak ráncigálni onnan. A talaj folyni kezd alattam, nedvzöld mocsarat érzek lábaimmal, megszédít a folyó felett fütyülő szél, s képzeletben már ugrok is a tajtékzó habokba. Vérvörös foltok táncolnak előttem, bíbor és karmazsin patakok öntenek ki, amikor a hang újra megszólal:

– Menj Laé kristályszobrához, és érintsd meg.

Jéggé dermedek a csendes szavaktól. Fejemben csengő világosság gyúl, mintha egyenesen Aui, a fényistennő beszélne hozzám. A különleges nép legendái szerint ő volt az, aki a világ kezdetén felszakította a mindent elborító sötétség fátylát, és ezzel végleg megtörte Váa gonosz hatalmát.

A szédülés azonban elmúlik, úgy érzem, mintha hideg vízzel locsoltak volna le. Sápadtkék lehelet közelít, s a fogaim vacognak.

Laé ősi szobra? Ami a főtéren áll? Az egy korábbi világ pusztulása után maradt meg. A teremtőt ülő helyzetben ábrázolja, ölében az agyagtojással, amit elrejtett magában. A papok tanítása szerint ebből a tojásból született meg az első emberpár.

Emlékszem rá gyerekkoromból. Sötét sziklatömbje kisebb fa magasságú, de a feje egyetlen hatalmas és átlátszó kristályból van csiszolva. A Nap tüze áthatol rajta, és a kristály szerteszórja sugarait a szobor környékén. Fényébe azonban soha senki sem merészkedik, mert akire eddig rávetült különös világossága, netalán megérintette a szent alakot, hamarosan titokzatos halál ragadta el. Már sok éve nem ment pár lépésnél közelebb egy lélek sem hozzá, és a különleges nép egyetlen tagját sem bírhatná rá semmilyen módon senki, hogy megérintse.

De az Édes Hang ezt akarja… sebaj, így is véget vethetek az életemnek… vagy talán megrémültem a rám váró zuhanástól, azért hátráltam meg? Bárhogy is legyen, igaza van védőszellememnek, mielőtt meghalok, meg kell ismernem a teremtő erejét.

Eszembe jutnak anyám rémületes szavai:

– Valamikor nagyon régen – amikor a Nap is fiatal volt – Kuru-Ani, a Hasadó-hegy megnyílt, és egyszer már elpusztította Szellővárost.

Serru a vén – a különleges nép legöregebb tagja – így mesélt erről:

– Sűrűn izzó por és tűzfolyók öntötték el a völgyet, megmozdult a föld is, mert Váa gonoszsága a felszínre tört. Egyedül Laé szobra menekült meg, mert fényes pillantásával elterelte a lángokat, és a tűz elvonulásával csak a főtér környéke maradt épen az egész városból.

Az emlékképek távolodnak, bíbor bátorság térít magamhoz, s lábaim reszketése alábbhagy. Csupán meg kell érintenem a szobrot, ami egyáltalán nem lesz nehéz, mert mellette nagy körben üres a tér. Noha olyanokról is hallottam, akik szintén meg akarták érinteni, ám az istenség fényben izzó szemének látványa visszarettentette őket.

– Hát velem ez nem fordulhat elő, az én szememet már nem igézheti meg! – mosolygok kényszeredetten magamban.

Pusztán a híd másik végéig kell eljutni, onnan már közel a szobor. Határozottan indulok a főtér felé, és az emberek készek továbbengedni, amikor felismernek. Jobb lesz ez így, mert Talor is láthat még utoljára, ráadásul a főpap azt mondta, hogy az öngyilkosok Váa iszonyú karmai közé kerülnek, nem a teremtőhöz.

Csikorgó borzongás, gyöngyszín futkos rajtam, de az ereimben már nem vágtat a vér, inkább furcsán elégedett boldogságot érzek. Hasonlót, mint amikor az Édes Hang elvezetett a vízeséshez, és először fedeztem fel igazán kincsem.

A zuhatag megnyugtató dübörgése ellazította minden porcikámat, csak ültem a vízben, csupaszon, ahogy a teremtő megalkotott, és hallgattam a szűnni nem akaró morajlást.

Kínjaim fekete sóhaja eltávozott belőlem, amikor a zokogó vízzel együtt én is kisírtam bánatom. Örök sötétségem barlangjában bronzszínű patakokat láttam feldagadni, majd elapadni. Sikamlós nedvesség járta ősi útját combjaim között, sűrű fénymeleg ömlött rám a magasból, a Nap hangosat kiáltott, mire a boldogtalan árnyak visszahúzódtak. Aztán mikor jobban belemerültem a víz hűsébe, a szél simogatásán éreztem az elégedett babérfák ágainak táncát, és elhamvadtak rossz emlékeim. Egyedül a mindent átitató boldogság maradt meg, a testem öröme, amely kiszorította a lelkemből is a gonoszt. Megtisztulva nyögtem a csobogó ölelésben, amikor elárasztottak a vízcseppekkel együtt a gyönyörűség, a kéj hullámai. Aléltan, remegve szorítottam sokáig ölemet, és újra éreztem, hogy élek.

Ezután boldogságom határtalanra dagadt, ha a fák között járhattam. Ruháimtól megszabadulva tökéletes szabadságban fedeztem fel testemet. Futottam a hegy magas tisztásain, ahol senki sem láthatott, bőröm minden pórusa kinyílva itta a levegő cirógatását, s a fű ágyában hemperegve kényeztettek a Nap örömillatú sugarai, tüzemet az egekig szítva.

Aztán egyszer mégis megláttak, mert a favágó arra járt.

– Ki vagy te, tündérlány? – kérdezte furcsa hangon, amikor hirtelen felbukkant előttem.

Legszívesebben elsüllyedtem volna a tisztás füvében, azt sem tudtam hirtelen, hol a ruhám. Pedig a különleges nép eladó lányai nem szokták leplezni felsőtestük ékszereit. Büszkén viselik keblüket, de én a vakságomnál fogva visszahúzódóbb voltam, irtózva takargattam a kezeimmel magam.

A favágó nem is volt olyan zavarban, mint én, inkább hódolatot, és rajongást éreztem szavaiban. Kellemes gesztenyeszín és zamatos zöld zendült, majd édes belső hangom azt súgta: ne félj!

– Nem akartalak megzavarni… itt a ruhád, látom, azt keresed – nyújtotta felém tunikámat tétován, és ahogy ujjaink összeértek, már tudtam: az életem gyökeresen meg fog változni.

Miután Laé templomában, a teremtő előtt hűséget fogadtunk, az ezüstfényű fák árnyékában álló hegyoldali viskót anyámmal együtt elhagytam. A favágóhoz költöztünk, le a folyópartra, ahol az utolsó ház volt az övé. A szívem repült, boldog voltam, valaki engem akart, testestől-lelkestől csak engem! Még az erdő is közelebb volt, így a teraszon ülve hallgattam a madarak és fák hangját, végre teljesebb életbe merültem.

Ám anyám állapota rosszabbodott. Hiába fogtam át a vállát, és a boldogságtól sírva kiáltottam sötétségébe örömömet, ő nem mondott semmit, még a fejét sem mozdította felém.  Mégis felfoghatott valamit, talán érzékelte, hogy életem fordulatot vett, mert még jobban eltávolodott a valóságtól, és egyre kevesebbet segített. De nem bántam, mert időközben megtanultam ellátni mindhármunkat. Délután a patakban mostam a ruhákat, a favágó halat hozott, én meg napfelkelte után friss virágot szedtem az erdőben, hogy azt vigyem a főtérre árulni.

Először elkergettek a kereskedők, ám aztán rájöttem: nem zavarnak el, ha énekelek. Némán hallgatták dalaimat, még virágot is vettek tőlem, pedig én csak a bennem lakozó Édes Hangot szólaltattam meg, az ő révén énekeltem el mindennapi bánatomat, örömömet.

Anyám, a hajdan szép Fényhajnal már csak árnyéka volt önmagának. Lopakodó Szemnek kezdték hívni a környékbeliek, mert éjszaka sokszor nem tudott aludni. Ilyenkor az utcákat járta, és csapzottan ősz hajával, tébolyult tekintetével megijesztett mindenkit.

Szegény Tiki-Ané! Rohamai sokasodtak, egyre kevesebb tiszta pillanata volt, míg egy nap eltűnt a házból.

Dermedt kiáltás, elhaló barnaság kötötte le érzékeimet. Csak ültem a teraszon, összerezzentem minden fényzörejre, hátha ő jött vissza.

Savanyú alkony, cammogó éj, majd keserűsárga nappal következett, mialatt a favágó és barátai keresték Fényhajnalt a város falai között, majd a hegyen is. De én végig féltem, és akkor nagyon, de nagyon szerettem volna újra látni, hogy részt vehessek a megtalálásában. Nem akartam egy helyben maradni a rettegés éjfeketéjével, a visító aggódás remegő kénsárgájával. Az erdőbe mégsem bírtam bemenni, valami baljós érzés miatt, holott az Édes Hang fénye tartotta bennem a lelket. Az idő lassú múlásával azonban belső látásom is elfásult, és amikor a favágó csendesen belépett a házba, azzal, hogy „megtaláltuk”, a hangszínéből sejtettem: nem találkozom már soha többé Fényhajnallal. Nem mondhatom neki, hogy drága Tiki-Ané.

Árva lettem. Egy szakadék legmélyén találták meg lesoványodott testét. A seb már nem fáj annyira, de begyógyulni sohasem fog, ezt határozottan tudom, bár még kevés idő telt el a halála óta.

Sírással küszködök megint.

Talán mellette kellett volna lennem. Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy még ma is élne, ha nem megyek hozzá a favágóhoz. Vajon szántszándékkal vetette magát a mélybe, vagy baleset történt? Nem tudhatjuk már meg sohasem, de én sokszor azt gondolom: feleslegesnek érezte magát, azért ment el Váa iszonyú ölébe.

Magával vitte a sírba a titkát, csak kérdéseket hagyott maga után, és én meglátogattam Serrut, a város legvénebb lakóját, hátha megválaszolja azokat.

Fent lakott az öreg, Szellőváros legmagasabb pontján, szemben a Hasadó-heggyel. Házának hegyes teteje büszkén nyúlt az ég felé, és az otthonához vezető meredek lépcsőkön fel kellett kísérnie valakinek, nehogy a mélybe zuhanjak.

Rekedten nevetett az aggastyán, mikor a halálról faggattam:

– Hogy erre megfeleljek, halottnak kellene lennem, nem a legöregebbnek, leányom!

Aztán a születésemről is kérdeztem, mire mégis mondott valamit, amit azóta se tudok kiverni a fejemből:

– A különleges nép ősei úgy tartják: Váa és Aui, bizonyos időnként összekapaszkodva harcolnak egymással. Az örök áramlásban minden körbe halad, növekszik a maga rendjén, és szüntelenül visszatér a kezdetekhez. Bár küzdelmük pusztulást hoz, de hogy a világ megújuljon, mindig újjászületnek, mégpedig egy halandó testben.

– Istenek halandó testben? – hökkentem meg. – A főpap nem beszélt semmi ilyesmiről!

Serru fáradtan legyintett.

– Mit tud ő az istenekről? A papok céljai nem egyeznek a halhatatlanokéval.

Ezt nem értettem, de az öregember csak ennyit volt hajlandó mondani:

– Még nem vagy elég koros hozzá, de az idő majd megérleli a te tudásodat is, és egyszer majd emlékezni fogsz mindenre.

Szellőváros házai