 ~ VILÁGHÍRES ZENESZERZŐK ~

SZIRÁNYI JÁNOS

Bartók Béla

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

BEVEZETŐ

KRONOLÓGIA

Bartók életének és korának főbb eseményei

BARTÓK ÉLETE

A gyökerek

A Duna folyása

Liszt öröksége

Böske

A verseny

Turától Biskráig

Új zene

Az ifjú férfikor

A közélet

Új család, új korszak

Epilógus

BARTÓK MŰVÉSZETE

NÉHÁNY SZÓBAN A LEGISMERTEBB MŰVEKRŐL

Negyvennégy duó két hegedűre – részletek

Concerto

IMPRESSZUM

BEVEZETŐ

„Én részemről egész életemben minden téren, mindenkor és minden módon egy célt fogok szolgálni: a magyar nemzet és magyar haza javát.”

Bartók Béla édesanyjának küldött levelében mindössze huszonkét évesen vetette papírra ars poeticának is beillő, a hazaszeretet és elhivatottság összetartozó kötelességéről szóló gyönyörű gondolatait. Fogalmai pontosak: „nemzet” és „haza” kettőssége, mintha érzelmeiben mélyen megélt magyarságának és nemzetiségeitől sokszínű hazája iránti szeretetének elválaszthatatlanságára utalna.

De honnan is eredhet Bartók felelősségtudata, miből gyökerezhet fiatalos hevülettel megfogalmazott, de egész életében és teljes művészetében vállalt őszinte nemzeti hitvallása?

Nos, megértéséhez – a rendkívüli talentum érzékeny nemzettudatának és kivételes erkölcsiségének elfogadásán túl – talán érdemes egy pillantást vetnünk szülőföldjének, ifjú évei főbb állomásainak térképére, a XIX. századvég Kárpát-medencéjének világára. A szülőváros Nagyszentmiklós (Sinnicolau Mare), a kisiskolás évek otthonai Nagyszöllős (Vinogradov) és Nagyvárad (Oradea), gimnáziumának helyszínei Pozsony (Bratislava) és rövid ideig Beszterce (Bistriţa) – kivétel nélkül a magyar haza egykor összetartozó, soknemzetiségű részei (Partium, Ugocsa és Felvidék); a történelmi katarzis következtében Béla ma Románia, Ukrajna és Szlovákia területei. Így Bartók kicsi korától – szinte körbejárva a mai Magyarország határait – szembesülhetett a kor anakronizmusával, hogy a millennium mámorában ünneplő „Nagymagyarország” valójában magyarok, románok, szerbek, szászok, rutének Bartók vagy éppen szlovákok közös otthona, sőt e népek sok évszázados, összetartó kohója. A hitt és vágyott magyar hegemóniával szemben valójában egymásra ható kultúrák összeérő és egymásba kapaszkodó gyökereinek szétválaszthatatlan folyama.

A fiatal Bartók erős, szinte romantikus magyarságtudatát soha nem e társnemzetek ellen, hanem elsősorban a Habsburg birodalmi gőggel, az akkor uralkodó német kultúrfölénnyel szemben határozta meg. „Le a Habsburgokkal” – írta huszonkét évesen egy szintén édesanyjának küldött levél fejlécére; első nagylélegzetű szimfonikus alkotásában, a hazafias elszántsággal komponált Kossuth-szimfóniában pedig a rebellis magyar államférfinak és a magyar sorsnak állít emléket. Aztán következtek a népdalgyűjtő és kutató évek: Erdély és a Felvidék falvainak bejárása, a magyarság ősi zenei múltjának feltárása, elemzése és felmutatása, és a szomszéd népeké, a román, szlovák vagy éppen arab, török népzenei gyűjtések. Hitte, tudta és bizonyította, hogy e zenei források minden nemzet kultúrájának egyenrangú értékei, de azt is, hogy e tájakon a történelmi egymásra utaltság éltetően hatott egymás zenei nyelvére is.

Az első világháborút lezáró, ostobán igazságtalan trianoni döntések után Magyarország végzetes terület- és népességvesztése, és a korábbi nemzetiségek önálló nemzetállammá válása nyomán az 1920-as évek magyar közéletében vulkanikus erővel tört fel a nacionalizmus, a nemzeti revízió vágya, s lett úrrá a sérelmi politizálás. Bartókot is durván támadták, sőt hazafiatlansággal és „kútmérgezéssel” vádolták, éppen erdélyi román népdalgyűjtéseiért, meg nem tagadott román zenész barátaiért, a továbbra is rendszeres romániai hangverseny-körútjaiért.

Azonban Bartók a legkisebb mértékben sem tántorodott el a nemzetek békés együttélésébe vetett hitétől, sőt 1931-ben a Cantata Profana Béla komponálásával kapcsolatban éppen a román muzikológushoz, Octavian Beuhoz intézte elhíresült, fiatalon vállalt ars poeticáját mintegy befejező és teljessé tevő sorait: „Az én igazi vezéreszmém azonban, amelynek, amióta csak mint zeneszerző magamra találtam, tökéletesen tudatában Bartók vagyok: a népek testvérré válásának eszméje, a testvérré válásé minden háborúság és minden viszály ellenére. Ezt az eszmét igyekszem – amennyire erőmtől telik – szolgálni zenémben; ezért nem vonom ki magam semmiféle hatás alól, eredjen az szlovák, román, arab vagy bármiféle más forrásból. Csak tiszta, friss és egészséges legyen az a forrás!”

Bartók vélhetőleg nem ismerte öt esztendővel fiatalabb, luxemburgi születésű, francia-német identitású politikus kortársát, Robert Schumannt, aki a második nagy világégés után megálmodója volt az „európai gondolatnak”, és 1950-ben megalapítója az Európai Tanácsnak. „Határvidéki ember vagyok, a németek és franciák közötti megbékélés hírnöke” – szólt szerényen a schumanni hitvallás.

Mint a szintén „határvidéki ember” Bartóké, aki szép vallomásaival mintha jócskán megelőzte volna korunk európai reményeit: „minden téren, mindenkor és minden módon” szolgálni nemzeti kultúránk ügyét, majd értékeinket, eredményeinket a „testvérré vált” népek közös asztalára tenni – ez legfőbb kötelességünk.

Bizonyos, hogy Bartókot, a XX. század egyetemes zenekultúrájának egyik kimagasló géniuszát éppen emberi tartása, mély humánuma, tiszta és őszinte hazaszeretete és bölcs európaisága emelte pályatársai fölé, s tette a világ számára is legjelentősebb magyar alkotóvá. Nagy ívű zenei pályájának minden alkotói korszakát, sőt minden zenei pillanatát e magasrendű eszmeiség és meg nem alkuvó erkölcsiség határozta meg, és az emberiség boldogabb, szebb jövőjébe vetett rendületlen hite tette örökérvényűvé.