 ~ VILÁGHÍRES ZENESZERZŐK ~

Ludwig van Beethoven

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

BEVEZETŐ

A FELVILÁGOSODÁS FIA

KRONOLÓGIA

BEETHOVEN ÉLETÉNEK ÉS KORÁNAK FŐBB ESEMÉNYEI

BEETHOVEN ÉLETE

NEHÉZ HIVATÁS

PÁRBESZÉD AZ ÚJ IDŐKKEL

ELFOGADÁS ÉS ELISMERÉS

AZ ELSZAKADÁS

A CSEND ÉVEI

AZ UTOLSÓ ÉVEK

BEETHOVEN MŰVÉSZETE

SZIMFÓNIÁK

VERSENYMŰVEK

ZONGORASZONÁTÁK

VONÓSNÉGYESEK

VOKÁLIS ZENE

NÉHÁNY SZÓBAN A LEGISMERTEBB MŰRŐL

KILENCEDIK SZIMFÓNIA (OP. 125)

IMPRESSZUM

BEVEZETŐ

Régen a próféták és jósok alakját a vaksággal társították, mintha az a jövőbe látás kulcsa lenne. Elgondolkodtató, hogy a ma már világszerte a zene emblematikus alakjaként ismert Ludwig van Beethoven élete legtermékenyebb periódusában majdnem teljes süketségtől szenvedett. A mindennapi hangok annyira idegenné és elérhetetlenné váltak számára, hogy beszélgetőtársaival végül az írásbeli kommunikációhoz kellett folyamodnia. Éveken keresztül kerülte a társasági összejöveteleket, mert pontosan tudta, mekkora megdöbbenést váltana ki, ha kiderülne, hogy fokozatosan elveszíti a hallását. A már amúgy is hallgatag, mogorva természetű embert ezek a körülmények még magányosabbá és elszigeteltebbé tették.

Mindezek ellenére azon kevesek közé tartozott, akik tudták, hogyan fejezzék ki koruk érzéseit és eszméit, a gesztusoknak, szokásoknak és mindennapi jelrendszereknek azt az összességét, amelyből a kultúra felépül. Megrázó őszinteséggel tolmácsolta az emberiség fejlődésének egy különleges pillanatát, alkotóművészetét ez tette egyetemessé és állandóvá. A bonni géniusz – jóllehet, a külvilágból szinte egyetlen hang sem jutott el hozzá – képes volt kora, sőt az emberiség legkomolyabb témáinak mélyére hatolni. Ennek köszönhető, hogy napjainkban a világon bármelyikünk felismerheti a saját hangját, gondolatait, sőt legmeghittebb csendjeit is Beethoven muzsikájában. Nem vitás: próféta volt.

KÉTSÉGBEESÉS
„… Nyomorúságos életet élek. Két év óta kerülök minden társaságot, mert nem mondhatom meg az embereknek: süket vagyok. Ha más foglalkozásom lenne, még csak tűrhető lenne a dolog, de az én mesterségemben rettenetes ez a helyzet… A színházban egészen a zenekar mellé kell ülnöm, hogy megértsem a színészt. Nem hallom a hangszerek és a szavak magas hangjait sem, ha kissé távolabb ülök le… Ha halkan beszélnek, alig hallom… ha pedig kiabálnak, elviselhetetlen számomra. Nagyon gyakran megátkozom létemet… Plutarchos megtanított a lemondásra. Dacolni akarok, ha ez egyáltalán lehetséges, dacolni akarok sorsommal; de vannak életemnek pillanatai, amelyekben én vagyok Istennek legnyomorultabb teremtménye…” (Részlet Beethoven 1801. november 16-án Wegelernek írott leveléből)

A FELVILÁGOSODÁS FIA

Beethoven művei alapvető változást hoztak a zenében. Muzsikája új irányt mutatott a visszafordíthatatlan változások történelmi pillanatában (még ha később a restauráció hívei igyekeztek is bebizonyítani, hogy a történelem visszafelé halad). Ez volt az a kor, amikor a különféle múlhatatlannak vélt intézmények, normarendszerek – a párizsi Bastille-tól az isteni eredetű monarchiáig, a klasszicizmus sérthetetlen normáitól a vallás abszolút igazságaiig – elégtelenné lettek, és olyan, addig háttérbe szorított értékek váltak felvilágosulttá, mint a szenvedély, az ösztön és a romantika által újonnan felmagasztalt érzelmek. Mi több, noha az uralkodó zenei formákat Domenico Scarlatti több mint ötszázötven szonátája és Joseph Haydn több mint száz szimfóniája látszólag örökre definiálta, ezek a zenei eszközök úgyszintén alkalmatlanná váltak egy olyan világ kifejezésére, amely már elindult egy másféle hangzás útján.

Kellett valaki, egy kiemelkedő tehetség, egy bátor zseni, aki megteremti az új lehetőségeket, és Beethoven vállalta ezt az emberfeletti feladatot. Előtte már Mozart is megpróbálta, de az ő élete túl hamar véget ért. A felvilágosodás eszméjével átitatott gondolkodású bonni muzsikus megértette, hogy a stílus talpkövei egy haldokló korszakhoz tartoznak. Hála kivételes technikai felkészültségének, képes volt megteremteni az alkotás új módszerét, és új módon megérteni a zenét. Az „Eroica” szimfóniában (1803) Beethoven már szétszaggatta a klasszicizmus láncait, és új magaslatokat ért el, amikor két évtizeddel később, Kilencedik szimfóniájával elénk tárta az egyetemes testvériség és a személyes szabadság lelkesültségét.

A PRÓFÉTA

Grillparzer: „Elment egészen addig a félelmetes pontig, amelyen a művészet vad és szeszélyes elemekkel vegyül össze.”
Schumann: „Valahányszor hallja az ember, változatlan hatást gyakorol rá, akárcsak ama tertünemények, amelyek bármily gyakran is ismétlődjenek, mindig félelemmel és csodálattal töltenek el bennünket.”
Schindler (Beethoven bizalmasa): „Meghódította a természet szellemét.” (Romain Rolland: Beethoven. Gondolat Kiadó, 1962)