 ~ VILÁGHÍRES ZENESZERZŐK ~

Frédéric

Chopin

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

BEVEZETŐ

KRONOLÓGIA

Chopin életének és korának főbb eseményei

CHOPIN ÉLETE

A rendkívül tehetséges fiúcska

Utazás a cári Lengyelországból Bécsbe

Végső búcsú Varsótól

Párizsi sikerek

Az érzelmek korszaka

Szerelmi csalódás

George Sand

Ismét Párizsban

A szerelmi történet vége

Az utolsó hónapok

CHOPIN MŰVÉSZETE

Zenekari művek

–Zongoraművek – Lengyelországgal a szívében

Előadás és zeneszerzés

A zongorastílus

Különlegességek

NÉHÁNY SZÓBAN A LEGISMERTEBB MŰVEKRŐL

Scherzók

Polonézek és mazurkák

Keringők

Fantáziák

Noktürnök

IMPRESSZUM

BEVEZETŐ

A XVIII–XIX. század fordulója, a felvilágosodás és a francia forradalom nemcsak történelmi fontosságú társadalmi változásokat hozott Európa-szerte, hanem jelentős, sőt visszafordíthatatlan tartalmi, formai és funkcionális folyamatokat indított el a művészetek, jelesül a zene világában is. Miközben megváltozott a zeneszerzők és előadók társadalmi státusa, nagymértékben kiszélesedett a „zenefogyasztó közönség” is – egyértelművé vált, hogy a régi nemesi elitet felváltó „nép”, a kialakuló polgárság lett a történelem főszereplője.

Ebben az új helyzetben fejlődött ki a romantika, szétfeszítve a klasszicizmus szigorú harmónia- és formarendjét, megváltoztatva a zenei tartalmakat és létrehozva új típusok, műfajok és formák egész sorát.

Történelmi tablók, allegóriák és fennkölt magasztosság helyett a zene is a való élet történéseiről, konfliktusairól, az emberi lélek törékeny érzékenységéről kívánt szólni – megérintve hallgatóságának nemcsak értelmét, hanem érzelmeit is. Emellett az államok nemzeti önállósulásának XIX. századi folyamatában megjelent még egy fontos, mondhatni éltető elem is: az egyes népek zenei forrásainak, sokszínű gyökereinek beemelése az egyetemes zenei „vérkeringésbe”.

A végbement társadalmi változásokra, új folyamatokra természetesen sokféle zenei válasz született, nem minden romantikus zeneszerző reagált egyformán. Sőt éppen a határtalan stiláris és alkotói változatosság lett a meghatározó, a zenei miniatűröktől a korábban sosem hallott nagyszabású szimfonikus képekig, az intim kamarazene és dalköltészet ezernyi formájától a programzene újdonságának varázsáig, vagy éppen a hangszerek káprázatos virtuozitásától a zenekari hangzás lenyűgöző erejéig.

Az opera műfajának tobzódó népszerűsége mellett megjelentek azok a zeneszerzők – elsősorban Hector Berlioz és Liszt Ferenc, majd Richard Strauss –, akik gyakorta történelmi, irodalmi programokkal ruházták fel, esetenként tájakhoz vagy festészeti alkotásokhoz társították szimfonikus, és kamarazenéjüket is. Többek között elhagyták a „szimfónia” klasszikus formaértelmezését, és kitágítva harmóniarendjüket, kialakították a „szimfonikus költemény” műfaját. Mintegy váteszként, hősies hevülettől fűtötten, megalkuvást nem ismerő erővel törekedtek a nagyközönség megnyerésére – jórészt sikerrel.

Mások, mint például Brahms, hagyománytisztelő módon beilleszkedtek a klasszikusok formarendjébe, csak éppen a zenekar nagyságát, a művek méretét, akusztikai megszólalását feszítették óriásivá.

Az „újítók” és „konzervatívok” vitája mellett megjelentek a „romantikus magányosok” is, akik nem akarták megváltani és meghódítani a tömeget. Céljuk az volt, hogy kifejezzék lelkük változó hangulatát, szűk körben szerették volna megosztani érzéseiket, fájdalmaikat és örömeiket. E szerzők – talán leginkább Chopin és Schumann – szinte menekültek a tömeg zajossága elől, és rendre próbáltak menedéket lelni az érzékeny esztéták szűk körén belül.

Robert Schumann volt e „filozófia” legjelesebb képviselője, Frédéric Chopin pedig az, aki talán a legtökéletesebben alkalmazta. Chopin számára a finom párizsi szalon jelentette az ideális menedéket. Abban a környezetben, ahol a helyüket kereső nemesek és a legbefolyásosabb polgárok nemesi címeket cseréltek el bankhitelre, a lengyel zeneszerző lelkes hallgatóságra talált. Liszt Ferenc és George Sand megnyitották előtte e szűk és meglehetősen zárt kör kapuit. Chopin erős ellenérzést táplált a tömegkultúra iránt, és képtelennek mutatkozott arra, hogy a piacon „árulja” zenei „portékáját”, otthonosabban mozgott kisebb társaságokban. Ráadásul úgy érezte, hogy így képes megóvni a zenei hagyományt a „filiszterek engedményeivel” szemben. Kedvenc zeneszerzői nem véletlenül Johann Sebastian Bach és Wolfgang Amadeus Mozart voltak.

Múlt iránti hűsége lehetővé tette, hogy – különösen a hangzás tekintetében – elmélyedjen ismeretlen zenei területekben. Zongorajátékával így válhatott a kor egészen kivételes, máig ható újítójává. Johannes Brahmshoz hasonlóan, koncepcionális „konzervativizmusa” nem akadályozta meg az „esztétikai forradalom” megvalósításában, amely ismét rávilágított a művészi alkotás különböző szintjeinek ellentmondásaira és jellegzetességeire. Ezért, talán éppen az elképzeléseivel ellentétben, végül meghódította a nagyközönséget, és zseniális zongoraművészete nyomot hagyott még a haladó szellemű kortárs zenén is, Edvard Grieg és Antonín Dvořák dallamaitól kezdve Debussy és főként Ravel impresszionizmusán át Arnold Schönbergig, a dodekafónia megalkotójáig.