 ~ VILÁGHÍRES ZENESZERZŐK ~

SZIRÁNYI JÁNOS

Kodály Zoltán

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

BEVEZETŐ

KRONOLÓGIA

KODÁLY ÉLETÉNEK ÉS KORÁNAK FŐBB ESEMÉNYEI

KODÁLY ÉLETE

TANULÓÉVEK

DIPLOMA UTÁN

A TÍZES ÉVEK

PSALMUS

ÉNEKLŐ NEMZET

A VILÁGHÍR SZÁRNYÁN

SÖTÉT FELHŐK

AZ ÉLTETŐ ISKOLA

KODÁLY MŰVÉSZETE

FELISMERÉSEK

A KODÁLY-MÓDSZER

A ZENESZERZŐ

A KÓRUSALKOTÓ

NÉHÁNY SZÓBAN A LEGISMERTEBB MŰVEKRŐL

HÁRY JÁNOS SZVIT

PÜNKÖSDÖLŐ

JÉZUS ÉS A KUFÁROK

FELSZÁLLOTT A PÁVA – VÁLTOZATOK MAGYAR NÉPDALRA

IMPRESSZUM

BEVEZETŐ

„Nyelvében él a nemzet” – írták a magyar reformkor nagyjai zászlajukra, majd alig egy évszázaddal később Kodály Zoltán bővítette teljessé Széchenyi István hitvallását: „Nyelvében és zenéjében él a nemzet.” Az előbbi gondolat, évezredes nyelvi kultúránk felmutatásával, megújításával és „birtokba vételével”, a felvilágosodás évtizedeit követő reformkori mozgalomban vált meghatározó, nemzetállami önállóságunkat jelképező és megvalósító akarattá. Kodály, ha megkésve is, ősi zenei forrásainkat emelte közkultúránk szerves részévé, s integrálta oly nagy tehetséggel az egyetemes zeneművészet egészébe.

Janus Pannonius költészetével még latinul dicsérte Pannoniát, sőt mint az egyház, főként a társadalom felsőbb köreihez szólva a közigazgatás is e „deáknyelvet” művelte évszázadokon át. II. József 1784-es nyelvrendeletében viszont a német nyelv használatát tette kötelezővé soknemzetiségű birodalmában, amivel jócskán felerősítette e nemzetek, kiváltképp a magyarság nyelvi önállóságának igényét. Szüntelen munkálkodott a vágy: nyelvünket megújítva, az európai fejlődéshez igazítva a haladás szolgálatába állítani, használatát pedig általánossá, hivatalossá, sőt kötelezővé tenni.

Irodalmunk „nyelvteremtő” alkotói a munkát elvégezték, az 1840-es évek reformországgyűlései pedig meghozták a döntéseket. A mindig befogadó magyar nyelv kivételesen gazdag irodalmat, elkötelezetten nemzeti színjátszást, élenjáró költészetet s nem utolsósorban a szerteágazó vagy éppen vitatkozó gondolatok pontos kifejezésére képes közéletet teremtett.

Hiteles zenei identitásunk megtalálása és kibontakozása időben elmaradt nyelvi kultúránk reformkori sikereitől. A török hódoltsági időket követően mind az egyházi, mind a rezidenciális zeneszolgálatot főként nyugat felől érkezett, elsősorban német muzsikusfamíliák látták el. E jól képzett „kismesterek” többsége aztán igyekezett megtelepedni a magyar földön, egyúttal – ha némi késéssel is követve a rokokó és klasszikus zenei stílusirányokat – zenei ízlésünket, érdeklődésünket ösztönösen is az európai zene fővárosa, Bécs felé fordítani.

A „közhasználati zene” másik ágában azonban évszázadok régi magyar táncaiból – körmagyar, palotás, verbunk, majd csárdás – lassan kialakult a verbunkosnak nevezett romantikus nemzeti táncforma és tánczene. Ez a muzsika, amelyet leginkább a kor cigányzenészbandái terjesztettek, jellegzetes dallamformáival, pontozó ritmusképleteivel – amolyan magyar idiómaként – a műveltebb felső osztályok, a maradian feudalisztikus köznemesség és a lassan gyarapodó városi polgárság számára egyaránt ugyanazt a nemzeti életérzést fejezte ki. Az összetartozást honfoglaló őseinkkel, a hősi erőt, bátor virtust, vagy éppen a „sírva vigadás” búsongásait, de mindenképpen a sok évszázados nemzeti megaláztatás végét.

A kor másik sajátossága a népies műdal, azaz városi folklórrá váló magyar nóta műfaja lett. Ez a szintén főleg cigányzenészek által művelt, gyakran eredeti népdalokat feldolgozó vagy utánzó, népi szövegekre is támaszkodó, a verbunkoszene magyaros fordulataival játszó, könnyen harmonizálható műzene, mondhatni termékeny dalkultúra lett a XIX. század legnépszerűbb zenei vonulata – a népszínművek sikeres betétjeitől kezdve a kávéházak jellegzetes zenekínálatáig.

Olyannyira, hogy amikor a romantika korának magyar zeneszerzésében is megjelentek a főként Bécsben vagy Pozsonyban tanult „nagymesterek” – többek között Mosonyi Mihály, Erkel Ferenc, Goldmark Károly, Liszt Ferenc –, az eredeti magyar jelleget ők is e két műfaj sajátosságaiban vélték megtalálni; gondolhatunk akár Liszt magyar rapszódiáira, akár Erkel nagyszabású nemzeti operáira.

Kodály Zoltán sokoldalú életművével – immár a XX. században – viszont éppen e tévhiteket oszlatta el. Sőt ennél sokkal jelentősebb tettet hajtott végre a magyar nemzeti zenekultúra egyetemes érvényű megfogalmazásával és egész zenei életünk újraépítésével. Tudósként – Bartók Bélával vállvetve – teljes mélységében feltárta zenei múltunk ősi, „tiszta” forrásait. Zeneszerzőként remekművekbe foglalta népzenei kincseinket, meggyőző hitelességgel bizonyítva a magyar nyelv és zene összetartozását, tökéletes harmóniáját. Zeneteremtő munkássága mellett pedagógusként és zenepolitikusként is látnoki bölcsességgel jelölte ki a magyar zene messzire vezető útját, s biztos, máig érvényes fogódzókat adva követői kezébe, fogalmazta meg zenei értékrendünk és gyakorlatunk generációkon átívelő igazságait.

KODÁLY MAGYARSÁGA
„Ha azt kérdezik tőlem, mely művekben ölt legtökéletesebben testet a magyar szellem, azt kell rá felelnem, hogy Kodály műveiben. Ezek a művek: hitvallomás a magyar lélek mellett. Külső magyarázata ennek az, hogy Kodály zeneszerzői tevékenysége kizárólag a magyar népzene talajában gyökeredzik. Belső oka pedig Kodály rendíthetetlen hite és bizalma népének építőerejében és jövőjében.”
(Bartók Béla: Magyar népzene és új magyar zene – Pro Musica Society, 1928)