 ~ VILÁGHÍRES ZENESZERZŐK ~

Liszt

Ferenc

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

BEVEZETŐ

A zenei polihisztor

Az újító

A pedagógus

KRONOLÓGIA

Liszt Ferenc életének és korának főbb eseményei

LISZT FERENC ÉLETE

Beethoven, a példakép

Bécsből Párizsba

Az első botrány

Az első nagy szerelem

A weimari évek

Római évek

Budapest, Weimar és Róma

LISZT FERENC MŰVÉSZETE

Átiratok

Zongoraetűdök

Magyarnak érezte magát

Programzene

Új szimfonikus műfajok

Zongoraművek

Zongorára és zenekarra írott művek

Egyéb műfajok

Irodalmi tevékenység

NÉHÁNY SZÓBAN A LEGISMERTEBB MŰVEKRŐL

Zongoraversenyek

Szimfonikus költemény

IMPRESSZUM

BEVEZETŐ

Liszt Ferenc, a XIX. század muzsikus-óriása zongoravirtuózként vált ismertté. Személyes megjelenéséért, hangversenyeiért éveken át a legjelentősebb európai városok, zenei központok versengtek. Hírnevét, népszerűségét csak egy olyan mai szupersztáréhoz lehet hasonlítani, akinek fellépésein nemcsak mindig zsúfolásig megtelik az aréna, de már a koncert meghirdetése előtt elkel szinte minden jegy. Számítások szerint Liszt, virtuóz korszakának bő évtizede alatt, az 1830-as évek végétől 1848-as visszavonulásáig, Európa-szerte mintegy ezer előadáson zongorázott. Egy olyan korban, amikor az utak még meglehetősen korszerűtlenek voltak, és az utazás eszköze is jórészt csak a lovas hintó, postakocsi vagy később Liszt saját „lakókocsija” lehetett (a vasút már inkább csak idős korában könnyíthette meg utazásait), rendkívüli ez a teljesítmény. Mindez azt jelenti, hogy évente – keresztül-kasul átszelve a kontinenst – közel száz koncertet adott, elképesztően sok újdonsággal, ősbemutatóval, hatalmas zenei repertoárral.

Szuggesztív játékával mindenkihez szólt, kritikus és szigorú zenész pályatársaihoz éppúgy, mint átszellemült rajongóihoz. Fellépései sajátos „show-műsorokká” alakultak, a terembe lépés hanyag eleganciájától látványos gesztusain át egész zongoratechnikájának és program-összeállításainak újszerűségéig. Mondják, ha Chopin a zongoristák, akkor Liszt a közönség zongoristája volt – nagy mutatványos, hős, akitől a hallgatóság valósággal eksztázisba bódult. Liszt visszavonhatatlanul megteremtette a zongoravirtuóz figuráját, aki személyes kisugárzásával és zenélésének démoni erejével valósággal megragadja, és akarata alá gyűri a nézőtéren ülőket. És létrehozott még valamit: a pódiumon másokkal nem osztozó szólista típusát, aki zenei jelenlétével egymaga is képes megőrizni közönségének figyelmét.

LISZT ÚTIKOCSIJA
Liszt legtöbbször éjszaka kelt hosszú útjaira, ami kiváltképp fárasztó lehetett. Az akkori közlekedési eszközök, a lovas hintó és a „Diligence” nemcsak kényelmetlenek, hanem lassúak is voltak, így Liszt építtetett magának egy saját, amolyan lakó-útikocsit, amelyben nemcsak megpihenni, de dolgozni, komponálni, sőt kicsi útizongoráján még gyakorolni is tudott. Erről Lina Ramann német írónő 1874-ben publikált Liszt-könyvében az alábbiakat olvashatjuk: „Oroszországból offenbachi útikocsijával érkezett, mely újdonságnak számított, és amelyből kettő volt neki… Ezeket a kocsikat nagyon megcsodálták. Minden luxussal, minden elképesztő kényelemmel felszerelve nappal szalonként, étkezőként szolgáltak, éjjel pedig hálószobaként.”

A zenei polihisztor

Liszt azonban sokkal több volt, mint varázslatos zongoravirtuóz: hihetetlenül termékeny zeneszerző, egyben kísérletező, a zene új útjait meghatározó alkotó, szenvedélyes zenepropagátor, nagy műveltségű elme, literátor, karmester, kritikus, iskolateremtő pedagógus, önzetlen mecénás, s nem utolsósorban valós és szellemi értelemben is adakozó közéleti személyiség – egyszerre önfeláldozó hazafi és igazi világpolgár. Miközben Don Juan, abbé, jelkép, vagy éppen a zene „nagy öregje”…

Az európai új zene szenvedélyesen elkötelezett nagyköveteként – mai fogalmaink szerint zenei ismeretterjesztőként – is múlhatatlan érdemeket szerzett: zseniális átirataiban szinte napra készen szólaltak meg zongoráján a kortársak operái, szimfóniái, dalai – hírt adva minden fontos zenei újdonságról, s önzetlenül segítve a legjobbak népszerűvé válását. Átírta és előadta Meyerbeer, Glinka, Rossini, Verdi és Wagner operáit éppúgy, mint Schubert dalait, Paganini ördögi hegedű-miniatűrjeit, vagy éppen Berlioz monumentális szimfonikus alkotásait. Ezek a pompás átiratok, fantáziák, parafrázisok persze az eredeti művek és szerzőik népszerűsítése mellett remekül szolgálták, sőt növelték koncertturnéinak sikerét is.

Liszt azonban nemcsak a koncertmeghívásoknak tett eleget, hanem megállás nélkül komponált is. Humphrey Searle a zeneszerző műveiről készített részletes katalógusa szerint, amelyet ebben a kiadványban is használunk, Liszt egy híján 1000 (!) művet szerzett, ami valójában még ennél is több, hiszen jó néhányszor művek sorozatai – például Beethoven kilenc szimfóniájának átirata – szerepelnek egy jegyzékszám alatt.

Az újító

Liszt terjedelmes munkásságának majd kétharmadát az előbb említett zenei transzmisszió teszi ki, amit kritikusai gyakorta szemére is vetettek. Azonban, ahogy Searle katalógusából is kiderül, kereken 350 eredeti művet is alkotott, s ez bizony nagy kihívást jelentett volna bármely kor zeneszerzőjének. (Más források szerint Liszt műveinek száma eléri az 1400-at, igaz, ebbe már beleszámítják saját kompozícióinak többszöri átdolgozását is.) Joggal elámulhatunk az emberi teljesítőképesség határtalanságán, azonban ennél sokkal lényegesebbek e művek zenei értékei. Ugyanis a virtuóz komponista, aki évtizedeken át csak úgy ontotta tetsző-csillogó remekeit, roppant érdeklődéssel és affinitással leste, tanulta zeneújító kortársai, Berlioz, Paganini, vagy éppen Chopin munkáit, s majd negyvenesztendős fejjel, megtanulva a hangszerelés titkait, hatalmas zenekari, oratorikus alkotásaival mint a romantikus programzene, a szimfonikus költészet legnagyobb mestere lépett a nyilvánosság elé.

Ettől kezdve elmélyültsége, gyakran nagyon súlyos, vagy éppen a kor eseményeire érzékenyen reagáló mondanivalója folyamatosan társult a zenei nyelv, harmóniarend és stílus megújításának vágyával. S amikor pályája alkonyán azt tapasztalta, hogy szeretett közönsége már nem tudja követni szárnyalását egy új zenei világ felé, képes volt magányba vonulni, s mondhatni asztalfiókjának megírni messze ívelő és a XX. század útjait kijelölő zenei kísérleteit.