 ~ VILÁGHÍRES ZENESZERZŐK ~

ifj. Johann Strauss

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

BEVEZETŐ

A POLGÁRSÁG ZENÉJE

A SIKER FELÉ VEZETŐ ÚT

KRONOLÓGIA

IFJ. JOHANN STRAUSS ÉLETÉNEK ÉS KORÁNAK FŐBB ESEMÉNYEI

STRAUSS ÉLETE

BÉCS

A KERINGŐKIRÁLY

A VILÁGHÍR

AZ OPERETT

EGY SZENZÁCIÓS PÁLYÁZAT

STRAUSS MŰVÉSZETE

A KERINGŐ-DINASZTIA

A LEGISMERTEBB STRAUSS-KERINGŐK ÉS -POLKÁK

AZ OPERETTSZERZŐ

A HAMUPIPŐKE TÖRTÉNETE STRAUSS HALÁLA UTÁN

NÉHÁNY SZÓBAN A LEGISMERTEBB MŰVEKRŐL

CSÁSZÁRKERINGŐ (KAISER-WALZER) OP. 437

KÉK DUNA-KERINGŐ (AN DER SCHÖNEN BLAUEN DONAU) OP. 314

AZ UTOLSÓ KERINGŐ

TEREFERE-POLKA (TRITSCH-TRATSCH-POLKA) OP. 214

MESÉK A BÉCSI ERDŐBŐL (GESCHICHTEN AUS DEM WIENERWALD) OP. 325

DÉLI RÓZSÁK (ROSEN AUS DEM SÜDEN) OP. 388

IMPRESSZUM

BEVEZETŐ

A POLGÁRSÁG ZENÉJE

Amikor 1899. június 3-án ifjabb Johann Strauss meghalt Bécsben, az egész város gyászba borult. Az emberek úgy érezték, nem pusztán kedvenc muzsikusukat, hanem mindenekelőtt imádott bálványukat vesztették el. Az idolt, a vitathatatlan világsztárt, aki amellett, hogy a rangot jelentő koncert-pódiumra emelte a vendéglők és kiskocsmák oly népszerű szalontáncát, a keringőt, majd remekművek sorozatával gazdagította a bécsi operett repertoárját, lényegében – elválva az úgynevezett komolyzene világától – megteremtette az önállósult, minőségi szórakoztató- és könnyűzenei „ipart”.

Az idevezető utat édesapja, idősebb Johann Strauss nyitotta meg, aki a XIX. század első felében, a biedermeier stílus virágkorában nagy zenei tehetséggel szolgálta ki Bécs rohamosan gazdagodó polgárságának ízlését. A könyvkötőtanoncságot hegedűjére felcserélő, amolyan vándorzenész jó érzékkel lelt rá a keringőre, a szórakoztatás Bécsben oly divatos műfajára. A keringő akkoriban a vendéglők és a sörkimérések világához tartozott, míg az arisztokrata szalonokban és a nemesség palotáiban még menüettet táncoltak. Strauss azután, hogy megismerkedett Josef Lannerrel, a korszak jelentős, a bécsi keringőnek szintén nagy lendületet adó zeneszerzőjével, hamarosan belépett annak – rövidesen zenekarrá bővülő – együttesébe. A két zenész együtt lehetett tanúja, amint a középosztály – jórészt a kereskedelem és az ipar gyors fejlődésének köszönhetően – kiterjedt gazdasági hatalommal bíró, befolyásos polgársággá alakult át. E társadalmi réteg pazaron díszített, rendkívül kifinomult ízléssel berendezett báltermeket épített a táncestélyek és összejöveteleik számára, amelyeken a fellépő muzsikusok szerzeményeik után jogdíjat, előadásukért pedig tisztes honoráriumot kaptak. Véget ért a „kalapozások” korszaka – a zeneszolgáltató muzsikusok a társasági élet megbecsült tagjaivá váltak.

A SIKER FELÉ VEZETŐ ÚT

Ifjabb Johann Strauss már gyermekként szeretett volna édesapja nyomdokaiba lépni, de apja ellenezte ezt a tervet, ezért kénytelen volt titkokban folytatni zenei tanulmányait. Azonban így is, alig 19 évesen már zeneszerzőként és karmesterként is bemutatkozott a Bécshez közeli Hietzingben, Dommayer kaszinójában. A hírre, hogy összevethetik az ifjú képességeit az apa tehetségével, minden férőhely elkelt. Az ifjabb Johann nem okozott csalódást: a vezényletével előadott műveket hatalmas tapsvihar fogadta, amikor pedig az est vége felé bemutatta első szerzeményét, a Sinngedichtét, a lázasan ünneplő közönség az ismétléseket is kikövetelte. A résztvevők már a hetedik ráadást várták, de Strauss akkor az apja által komponált Loreley Rhein Klänge keringővel lepte meg a közönséget. A hatás nem maradt el… Az apa pedig ezek után már beleegyezett, hogy fia a zenének szentelje életét, de soha többé nem lépett fel a Dommayer-féle kaszinóban.

Noha az idősebb Strauss hozta divatba a keringőt, a fia emelte valóságos szimfonikus költeménnyé alkotásait, amelyeket nyitányokkal, kódákkal és néhány esetben, így a Kék Duna-keringőben is, énekkarral egészített ki. Az ifjabb Strauss, akit rövidesen a „keringő királyaként” emlegettek, igen közkedvelt és keresett muzsikussá vált. 1872-es amerikai turnéja során például egy egész vagyont, mintegy százezer dollárt keresett, ami ritkaságnak számított abban a korban. Mindez sokat elárul művei népszerűségéről és a művész elismertségéről.

SZINTÉZIS
Strauss és Lanner mindig is egymástól merőben eltérő egyéniségei voltak a tánczeneszerzésnek, az egyik a magával ragadó hevet és tüzet képviselte, a másik a hangulatot, kedélyt és finomságot. Ifjabb Strauss, talán azt mondhatnánk, a trió harmadik tagja, valahol középen helyezkedik el, és személyében egyesíti és kibékíti egymással a két ellentétes elemet. Ugyan előadásmódjában a komoly és klasszikus kompozíciókat is olyan szellemmel itatja át, és zenekarával oly konkrét és virtuóz módon adja elő azokat, hogy a legszigorúbb követelményeknek is megfelel.”
(Der Wanderer cikke, 1845. július 8.)