Balogh Gábor

Vigyázzmenet

Kalandjaim a néphadseregben

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Epilógus

Impresszum

Első fejezet

Amelyből megtudhatjuk többek között azt is, hogy mi a hasonlóság az Idegenlégió és a Magyar Néphadsereg között – Számos gatyába becsúszik a sportszelet – Az elbeszélő vezérürüvé válik egy pillanatra – Bevágják hátunk mögött a Zalka Máté Laktanya kapuját – Terített asztalnál az éhhalál küszöbén – Szandokán levelet diktál Verebélyi honvédnak – A KISZ-titkár nem támogatja az irodalmat – Csokibombában egy világ omlik össze.

Semmi sem idézte még az őszt azon az augusztus végi reggelen, mikor búcsút vettem könnyező anyámtól és felszálltam a buszra. Valami – tán indokolatlan – jókedv mocorgott a szívemben, meg egy adag egészséges izgalom, amint utaztam az ismeretlen felé, új kalandokban reménykedve.

Az autóbuszon rövidre nyírt hajukról hamar kiszúrtam néhány sorstársamat. Fehérek voltak, mint a fal, jól látszott, hogy csaknem becsusszant nadrágjukba a sportszelet.

Az én arcszínemmel viszont nem volt semmi baj. Ahogy végignéztem a lógó fülű-farkú társaságon, kicsit el is szégyelltem magam. Én ugyanis boldog voltam!

Regényhősök jutottak eszembe, akiknek civil életükben gondjaik voltak, lábuk alól elveszett a talaj, bármerre léptek, áthatolhatatlan falak tornyosultak előttük. Ők ilyenkor végső megoldásként beálltak az Idegenlégióba.

Hát végre én is méltó lehettem a képzelet szülte hősökhöz! Mentem, ha nem is önként, hanem behívó parancsára, és ha nem is az Idegenlégióba, hanem a Magyar Néphadseregbe.

Mentem vidáman és felszabadult lélekkel, mert így búcsút inthettem munkahelyi főnökeimnek, akikkel alaposan összerúgtam a port. Azzal a tudattal hagytam őket magam mögött, hogy én közéjük soha vissza nem megyek, és leszerelésem után inkább utcaseprőnek állok.

De hol volt még az a leszerelés!

A sok tétovaléptű újonchoz csak rövid hajam tett hasonlatossá, amint határozottan masíroztam be a sportcsarnokba, és cseppet sem érdekelt, hogy hova sodornak a következő órák. Számomra öröm volt, hogy katona lehettem. És titkon bíztam abban, hogy az előttem álló másfél évet végig fogom röhögni.

A sportcsarnokban már ismerősökkel is találkoztam, néhány sráccal az utcánkból, de mire igazán megörültünk volna egymásnak, többfelé sodort minket a nyüzsgés. Ám jött helyettük egy másik pofa, aki perceken belül ismerőse lett az egész zsongó, jövő-menő tömegnek anélkül, hogy azelőtt néhány ember kivételével ismertük volna. A Kállai nevű újonc annak köszönhette gyors népszerűségét, hogy borzalmasan részeg volt. Egy óra alatt olyan ismert lett, mint valami csatagyőztes generális. Hol sírógörcsöt kapott, hol teli torokból danolva sorra nyakába borult az összes útjába kerülő kopasznak, néha meg emígy kiáltott:

– A dógozó népet szolgálom!

Bizonyára fényes katonai karriert futott be az elkövetkező hónapokban, mert ő volt az első újonc, akinek a nevét megtanulták a körülöttünk egyre nagyobb számban rajzó tisztek. Azt meg már régóta tudtam, hogy mindig az első benyomások a döntőek, ha új helyre kerülve el akarjuk fogadtatni magunkat. Végül két jól fésült főhadnagy támogatásával tűnt el egy sötét folyosó mélyén, hogy aztán soha többé ne lássuk sem aznap, sem később.

Hogy hova a bánatba kerülök, azt még akkor sem tudtam, mikor a behívómon díszlő számsor tanulmányozása után kisebb csoportokba szortíroztak minket.

– Az előfelvételisek ide! – harsogta egy tiszt a közelemben, s bennem mocorogni kezdett a kisördög. Mi lenne, ha átosonnék hozzájuk? Hiszen alig két hónapja voltam túl egy sikertelen egyetemi felvételin, és bár tudtam, hogy előfelvételiseken a felvett koponyák értendők, azon spekuláltam, hogy tán én is maradhatnék az illusztris társaságban, ha megismernék előéletemet, s főként, ha túl későn derülne arra fény, hogy én voltaképpen kakukktojás vagyok köztük.

Ám egy röpke pillantás az előfelvételis újonc elvtársakra elég volt ahhoz, hogy elhessegessem hátsó gondolataimat. Azok a fickók még az amúgy elég halovány átlagnál is sápkórosabbak voltak. Ha a többieknek készült becsúszni gatyájukba a barna nápolyi, akkor ezeknek már bent is volt!

Végignéztem a velem egy nyájban gubbasztókon. A legfeltűnőbb jelenség egy széle-hossza, hótfekete cigánygyerek volt, akkora vállakkal, hogy egy MIG típusú szovjet harci helikopter nyugodtan leszállhatott volna rájuk. Mellette egy pici, cérnavékony, púpos szörnyecske lógatta az amúgy is elég hosszú orrát. Amott meg egy nyílt arcú, szomorú tekintetű, tésztaképű srác integetett egyfolytában valakinek, szemei csillogásából ítélve inkább a barátnőjének, mint az anyjának.

Hát, gondoltam, tán jobb lesz nekem köztük. Így maradtam veszteg egészen addig, míg egy felnyitott platójú ZIL-hez nem tereltek minket.

– Gépkocsira! – vezényelt egy fura vállapu tiszt, akinek a rendfokozatával akkor még a fene se volt tisztában. A mi kis csapatunk, parancs ide, parancs oda, csak elveszetten toporgott a teherautó mellett. Senkinek sem akaródzott elsőnek felmásznia.

Mi a rosseb? Ott fönt tán Bogár Imre, a nemzet hóhéra vár ránk kifent pallossal? Gyerünk, jöjjön, aminek jönnie kell! Félretoltam az előttem szerencsétlenkedőket, és elsőnek hágtam fel a platóra. A birkanyáj egyből megindult utánam, egy pillanatra én voltam a vezérürü. Furcsa érzés volt, nem ehhez szoktam azelőtt.

Ahogy távolodtunk, az ismerős táj onnan fentről még meghittebbnek és kedvesebbnek tűnt a nyárvégi napsütésben. Elmenőben melegebbek lesznek a színek mindig, tudtam ezt már, elvégre három évig kollégista voltam. Jól megnéztem az útszéli fákat. Ki tudja, mikor fogom őket viszontlátni? A magunk mögött hagyott járókelők mind ismerősnek voltak valahonnan, csak éppen azt nem tudtam, hogy honnan. De mielőtt igazán belemerülhettünk volna az utazásba, már meg is érkeztünk, szélesre tárult előttünk a dunafüredi Zalka Máté laktanya kapuja, majd begördülésünk után a kapus teátrális mozdulattal, nagyot döngve csapta be mögöttünk, kétlem, hogy véletlenül.

Minden kék volt, fehér és zöld. Más szín sehol, hiányzott a barna, a fekete, a fegyelmezetlen piros, hogy a nyegle sárgáról már ne is beszéljünk. Betereltek bennünket egy épületbe, amely leginkább iskolára hasonlított, termekkel, a termekben padokkal, a falon táblával. Minden asztalon egy-egy levelezőlap, amire fel kellett írnunk otthoni címünket. A táblán meg – amelyik persze nem fekete volt, hanem zöld – ott virított a mi új címünk.

9074 Dunafüred Pf. 955

– Nem írhatják meg, hogy milyen alakulathoz kerültek, csak annyit, hogy jól vannak! Világos? Van erre a nehéz feladatra egész öt percük, remélem, nem terhelik vele agyon azt a hülye civil agyukat. Utána ebédhez sorakozó! – bömbölte fülünkbe egy orangutánforma százados, első látásra is tipikus izomagyú.

Írtunk. Utána mentünk ebédelni.

– Na elvtársak! – fogadott minket az étkezde előtt kedélyesen egy másik tiszt, kezében mikrofonnal, hogy a hátsó sorokban is jól lehessen hallani a hangját. – Mindenki választhat kétféle menü közül. „A” menü mákostészta, „B” menü túróstészta. Tegye fel a kezét az, aki mákostésztát szeretne!

Ha jól láttam, mindenki feltette kivétel nélkül.

– Jó! – biccentett elégedetten a mikrofonos. – De mivel a mákostészta elfogyott, mindenki túróst kap!

Megátalkodott civil agyammal is rögtön tudtam, hogy ez alighanem egy szívatás akart lenni. A napokban öreg hadfiak eleget beszéltek nekem már erről, mikor megtudták, hogy hamarosan katonának állok. Tulajdonképpen eredeti volt, még tán valamelyest tetszett is, bár a morgolódásból, ami körülöttem kélt, arra lehetett gyanakodni, hogy nem mindenki értékelte.

Gulyásleves is dukált a túróstésztához. De olyan forró, hogy valami hasonló matériával öntözgethették az egri nők az ostromló törökök turbános kobakját. Egyszerűen lehetetlen volt a kanalat a szájhoz közelíteni. Féltettem a nyelvemet. Na, itt várni kell egy kicsit, bármennyire is éhes az ember.

Vártam. A gulyás csak nem akart hűlni.

Eltelt vagy öt perc, a gyomrom az illatoknak hála egyre jobban korgott, követelődzött, hogy töltsem már meg. Töltöttem volna én szíves örömest, de még mindig tartottam az égési sérüléstől.

– Étkezési időnek vége, étkezést befejezni! Föl! – rikkantotta a mikrofonos, a franc esett volna abba a szőrös talpába. Soha nem éreztem még olyan ínycsiklandónak a túróstészta illatát, pedig annyira nem is szerettem. Maradtam volna a helyemen szívesen, és már kanalaztam volna a tűzforró gulyáslevest is, de nem lehetett. Vérző szívvel és korgó gyomorral adtam le az érintetlen ebédet a kisablaknál.

Én itt éhen fogok pusztulni!

Akkor éreztem azon a napon első ízben elkeseredést.

Visszamasíroztunk a tanterembe, ahol az elvtársak alighanem elolvashatták a leveleinket, mert ezzel fogadtak minket:

– Melyik az a Verebélyi?

Felállt egy elég együgyűnek látszó melák.

– Mi a szar ez, basszameg? – legyezgették tapírorra előtt a levelezőlapot. – Maga írta?

– Én hát !

– Mi az, hogy… aszongya… Nagyon el vagyok keseredve!… Valóban így érzi, katona?

– Háát… igen.

– Akkor írjon egy másikat! Majd én diktálom. Nagyon jól érzem magam. A kaja jó, a nők szépek! Értette?

– Igenis!

– Nem igenis, hanem parancs, értettem, maga málészájú! – és ezzel az orangután szemétkosárba hajította Verebélyi első levelét.

Kezdett vadulni a dolog. De tudtam, hogy ez csak a kezdet, lesz ez még rosszabb is.

Ám várakozásaimmal ellentétben valamivel szelídebb lett a légkör, igaz, az orangutánforma százados, akit már el is neveztünk egymás közt Szandokánnak, valahova felszívódott, s helyette elég megnyerő arcú tisztek érkeztek. Szépen sorban mindenkit a nevén szólítottak, és barátságosan elbeszélgettek velünk. Csupa fül voltam, és mire sorra kerültem, már ismertem a kérdéseket. Mi a foglalkozása? Családi állapota? Mi a hobbija?

A hobbi szóra felcsillant a szemem, rögtön úgy gondoltam, itt az ideje, hogy beavassam a tisztikart titkaimba, azaz, hogy írói ambíciókat dédelgetek. Ha szerencsém van, lesz a vezérek között valamiféle irodalompártoló, aki majd engem is felkarol. Netán betesznek valami katonaújság szerkesztőségébe, ahol kedvemre firkálgathatok.

Nem tettek. Mikor a „Mi a kedvenc időtöltése?” című kérdésre azt válaszoltam, hogy irodalommal szeretek foglalkozni, a kérdést feltevő KISZ-titkár, egy nálam alig idősebb főhadnagy szemmel láthatóan elhúzta az orrát.

– Nem ilyenre gondoltam. Barkácsolás, sport?

– Novellákat szoktam írni! – kötöttem az ebet a karóhoz. A gyengeelméjűeknek kijáró fejbólogatással nyugtázták mindezt, és jelezték, hogy meghallgatásom véget ért. De legalább nem marhabarmoztak le, mint a Verebélyit már vagy nyolcadszor az ebéd óta.

Visszaültem hát a padba, azzal a tudattal, hogy katonaújságíró bizonyára mégsem lesz belőlem.

– Té! – bökött meg valaki hátulról. No lám, a nagy melák cigánycsávó volt az, akit már ismertem a sportcsarnokból. Azóta már szépen haladt felfelé a ranglétrán, saját csúfneve is volt immár. Ő lett a Csokibomba. Mint egykori kollégista, konyítottam valamicskét a szociológiához, így tudtam, hogy a következő tizennyolc hónapban ezt a nevet ugyan nem vakarja le róla maga Mars hadisten sem.

– Mi van?

– Hát mit kérdtek tűled, té?

– Olyanokat, hogy mi a foglalkozásom, mit szoktam csinálni szabadidőmben, meg hasonlókat.

Csokibombának szintén ugyanarra a szóra derült fel az ábrázatja, mint nekem néhány perccel azelőtt. A szabadidőre!

– Aztán té! Aztat nem kérdték, hogy ki tud szépen muzsikálni?

Szegény Csokibomba! Azt bizony tőle sem kérdezték meg. Mikor az elbeszélgetésről visszajött, láttam, hogy egy világ omlott össze benne. Hegedű helyett kénytelen lesz egy géppisztoly nyakát markolászni.