 ~ VILÁGHÍRES FESTŐK ~

Sandro

BOTTICELLI

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Bevezetés

Családi háttér, mesterek és ifjúkori művek

Benozzo Gozzoli és Domenico

Erőteljes formák a természethűség jegyében

Mitológiai témájú és allegorikus festmények

A freskófestő Botticelli

Az oltárképfestő Botticelli

Savonarola hatása és Botticelli művészi válsága

Az Isteni Színjátékhoz készített illusztrációk

Botticelli, az ember és a művész

A festő életrajza

Impresszum

Bevezetés

Botticelli mindig is  előkelő helyet foglalt el az itáliai reneszánsz művészei között, ugyanakkor a műértők sokáig nem tulajdonítottak kiemelkedő jelentőséget életművének. A kortársak már életében nagy tisztelettel beszéltek a művészről és műveiről, anélkül hogy kiemelték volna tehetségét a többi mesterhez hasonlítva. Ugyanez mondható el a korszak irodalmi forrásmunkáiról is (F. Albertini: Memoriale; A. Billi: „Libro”; Anonimo Gaddiano). Később művészetének varázsa egyre inkább halványulni látszik. Még a XIX. században is, amikor a régi olasz mesterek iránti érdeklődés fokozatosan újra élénkülni kezdett, a műértő közönség inkább Perugino fanatikus vallásossága és szigorú ábrázolásmódja, semmint Botticelli művei iránt lelkesedett. A reneszánsz művészet lelkes csodálója, Jacob Burckhardt sem sorolta vissza a firenzei kortársak által megelőlegezett helyre Botticellit, és Cicerone című művében művészi erényei helyett sokkal inkább gyengeségeit domborította ki:

„Botticelli nem tudott felérni saját ambícióihoz. Az életet és az érzelmeket szerette lendületes mozdulattal felvázolni, és gyakran ügyefogyott sietséggel dolgozott. A szépségideál, melynek elérésére vágyott, belemerevedett egy visszatérő, messziről felismerhető arctípus ábrázolásába, amelyet itt-ott igen bájosan, ám sok helyütt inkább egyfajta darabossággal fest meg, anélkül hogy életet lehelne bele”.

Az itáliai festészet történetéről szóló munkájában G. B. Cavalcaselle még ennél is leereszkedőbb hangnemben beszél Botticelliről, akit messze földije, Domenico Ghirlandaio mögé rangsorol. Morelli szigorú kritikája hasonlóan igaztalanul marasztalja el Botticellit.

Elsőként az angol festők fordultak kitüntetett figyelemmel Botticelli munkássága felé. Miután a preraffaeliták – különösen Dante Gabriel Rossetti és Burne Jones – valóságos Botticelli-kultuszt honosítottak meg, a festő tekintélye látványosan nőni kezdett, és századunkban számtalan népszerűsítő monográfia és jó néhány alapvető tudományos munka született életművéről. Mára Botticelli képei a műkincspiac legértékesebb műalkotásai közé tartoznak.

Botticelli életéről igen keveset tudunk. Vasari, az egyik legkimerítőbb forrásmunka szerzője szolgál ugyan néhány anekdotával, ám az azóta napvilágra került egyéb források tükrében kevéssé tűnnek hitelt érdemlőnek állításai mind a művészről, mind műveiről. Éppen ezért elsősorban a művekre és értelmezésükre kell támaszkodnunk, amikor Botticelli munkásságát elemezzük, és csak ezek alapján próbálhatunk következtetni a művész személyiségére.

Természetesen a műveket sem árt némi távolsággal kezelni, különösen mivel a tanítványok és követők által szándékolt hűséggel reprodukált másolatok tömegében nehéz feladat teljes bizonyossággal megkülönböztetni a Botticelli kezétől származó alkotásokat. E termékeny életmű legszembetűnőbb vonása sajátos kettőssége, ami a hagyományos kompozíciós elemek és kötöttségek merev betartása, illetve az érzelemkifejezés rendkívüli felszabadultsága és ereje között feszülő ellentétnek köszönhető. A festmények architektonikus merevsége mögött ugyanakkor gyakran bonyolult szimbolikus tartalmak és a festő saját életére, illetve kortársaira történő konkrét utalások rejlenek.